Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Simona Kotlárová

Historický přehled 8 - Feudální systém

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Historický přehled 8 - Feudální systém a rozdělení společnosti, vývoj stavovství, vývoj platidel

Simona Kotlárová

Feudální systém a rozdělení společnosti, vývoj stavovství, vývoj platidel

Feudální model středověké společnosti trojího lidu se řídil podle pravidla rozdělení moci a pravomocí v daných oblastech panování. Můžeme je rozdělit na dva okruhy, první, světský, zastupoval císař, král, páni a drobnější šlechta (zemané, vladykové aj.). Druhou skupinu představovala církev v čele s nejvýše postaveným papežem, kardinály a biskupy. Na vzájemný vztah široké řady osob měla vliv řada aspektů, jedním z důležitých byla doba a místo fungování.

Pokud se pokusíme nastínit hierarchický žebříček světských feudálů, na prvním místě v křesťanském světě ve střední Evropě stál císař římské říše, mající vliv na jednotlivé panovníky (krále, markrabě) římské říše a naopak panovníci těchto říší mohli zasahovat do panování císaře. Jedním z hlavních rysů císařské vlády byla volba císaře (jedním z kurfiřtů - voličů byl i český král) pokud se však již některý z panovníků dostal na trůn, snažil se jej zajistit dědičně.

V našem státě představoval nejvyšší autoritu král, který však nebyl přímo závislý na císaři, až na krátké výjimky v období raného středověku, kdy císař ovlivňoval jeho volbu, která později přerostla v pouhé formální potvrzování.

Z toho vyplývá, že český král byl suverénním panovníkem na území vlastního státu a byl pouze formálně závislý na císaři římské říše. Titul českého krále byl dědičný, avšak po vymření královské dynastie přišla na řadu volba krále šlechtou a měšťany na zemském sněmu, jako v případě Jiřího z Poděbrad, který pocházel ze šlechtického rodu. Vznik šlechtických rodů je kladen do období, kdy se panovník obklopoval svou vojenskou družinou, které za služby propůjčoval části svého území. Později však propůjčená území uznala šlechta za svá dědičně nedotknutelná panství a organizovala se do zemských obcí, kde se prosazovalo zemské právo a zároveň vykonával zemský soud. Stávající situaci nepochopil král Přemysl Otakar II., který se až do konce života domníval ,,že pouze on je suverénním panovníkem státu a šlechta nemá mít vliv na řízení věcí v oblasti politiky státu, včas nepochopil, že šlechta je rovnocenným partnerem, a to ho později stálo život. Posílení pozic šlechty nastalo za husitského hnutí a v pohusitském vývoji, kdy si šlechta na Zikmundovi Lucemburském vymohla podmínky panování v případě jeho přijetí na český trůn. Takto získané postavení si písemně potvrdila v zemském zřízení. Politické zasahování šlechty do řízení státu trvalo i za panování Jagellonců. Po smrti Ludvíka zvolil zemský sněm v čele se šlechtou Ferdinanda I. Habsburského. Ferdinand byl však prozíravý panovník a postupně se snažil nenápadně omezit moc šlechty na minimum během panování se mu podařilo rovněž omezit politický vliv městského stavu. Odboj proti Habsburkům vyvrcholil stavovským povstáním roku 1620.

Šlechtu můžeme rozdělit ve vrcholném středověku na dvě skupiny: první, vyšší šlechtu, zastupovali páni mající podstatně větší vliv na správu země. Jejich majetek (dominikál) přestavovaly rozsáhlé pozemky se sídelními hrady (predikáty) a statky. Těchto rodů zpočátku nebylo více jak deset, dále se ještě dělily na rozrody, kterých bylo podstatně více (např.Vítkovci se dělili na pány z Rožmberka, z Ústí, z Hradce, z Landštejna a ze Stráže).

Druhou skupinu šlechty zahrnovala početně větší plejáda drobných šlechticů, jejichž maximální majetek představovalo několik vesnic s rodovou tvrzí. Jejich vliv na správě země byl minimální až na období husitských válek. U drobné šlechty se časem vytvořila řada titulárních termínů podle stupně vojensko-lénního systému závislosti na výše postavené osobě. Dělení bylo na vladyky, zemany (jednotlivé tituly nelze přesně vymezit). Pokud však tyto osoby měly vojensko-lénní vztah ke králi nebo arcibiskupovi, bývaly titulovány jako rytíři, v nižším postavení jako panoši (osoby ve služebním poměru k jakémukoliv vyššímu feudálu). Z Německa k nám v 15. století proniká pro osobu se služebním vztahem termín ,,man. Za husitských válek dochází k rozkladu tohoto tradičního vojensko-lénního systému a většina panošů se z této závislosti na druhé osobě uvolňuje, čímž se vytváří nové dělení na pány a rytíře.

Svobodné přestavovalo i městské obyvatelstvo královských měst, které bylo podřízeno pouze panovníku, nebo jím pověřené osobě, avšak i tato část obyvatelstva se uvnitř diferencovala. Nejzámožnější část obyvatelstva tvořil patriciát dosahující velkých zisků z obchodů a horního podnikání. Střední vrstvu tvořila většina obyvatelstva, 50-70 % populace tato část obyvatel se zabývala převážně řemeslnou výrobou a drobným obchodem. Poslední vrstvu, asi 30-40 %, zahrnovalo řemeslnictvo bez vlastních výrobních prostor a ostatní obyvatelstvo pracující v závislosti na druhých (nádeníci, tovaryši), osoby stojící na okraji společnosti, žebráci aj.. Poslední skupina byla v bezprávném postavení vůči ostatním.

Postupně se do politických otázek snažilo zasahovat i měšťanstvo, které svou politickou moc především stavělo na hospodářské síle. První pokusy o účast na vládě můžeme sledovat již za panování Jana Lucemburského, kdy se do politiky snažil zasahovat především pražský patriciát. Maximální politické moci se však královským městům podařilo dosáhnout až po husitských válkách, kdy veškerá moc ve státě byla v rukou šlechticko-měšťanských svazů.

Za panování Vladislava Jagellonského došlo k útoku šlechty na měšťanské pozice schválením Vladislavského zemského zřízení v roce 1500. Nátlakem měšťanů se však dosáhlo narovnání ve věci v tzv. Svatováclavské smlouvě v roce 1517. Politickou moc měst definitivně zlomil až Ferdinand I. po odbojném povstání v roce 1547. Za svobodné stavy uznal pouze první dva, šlechtu a duchovenstvo, čímž města úplně zbavil rozhodování na zemských sněmech.

Poslední velkou skupinu představovalo venkovské obyvatelstvo. To se dělilo na svobodné, s možností volného pohybu a libovolným nakládáním svým majetkem (k této vrstvě řadíme především řadu dělníků, manů, nápravníků), a poddanské obyvatelstvo, pracující na svých usedlostech a odvádějící feudální rentu. Skupina byla zastoupena sedláky, čeledí, podruhy, podsedky (bez možnosti vlastního rozhodování o prodeji svého majetku, pohybu atd.).

FEUDÁLNÍ RENTY

TROJÍ LID

Rozdělení vzniklé z raně středověkého agrárního nazíraní se však později ukázalo jako nedostatečné, neboť společnost se vznikem měst měla již jinou podobu. Přesto se církev snažila najít východisko, a proto systém ještě rozšířila o několik kategorií ,,lidu.

STAVY

POČÁTKY STAVOVSTVÍ

Pokus o polipanské uspořádání

Na základech učení Petra Chelčického vznikla další významná větev reformní církve - jednota bratrská. Věří v mravní kázeň, dobrovolnou chudobu a neodpírání zlu.

Stavovský stát za Jiřího z Poděbrad

Stavové za jagellonské vlády

Nástup Habsburků

Cesta ke konfesi

Stavovský stát za Rudolfa II.

Pražská defenestrace

Stavovské povstání

Bitva na Bílé hoře

Zemský soud

Zemské zřízení

PLATIDLA

LITERATURA