Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Simona Kotlárová

Historický přehled 6- Kultura každodenního života

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Historický přehled 6 - Kultura každodenního života ve středověku

Simona Kotlárová

Kultura každodenního života ve středověku

KOMUNIKACE A URBANISTICKÝ ŘÁD

Archeologický výzkum městských jader ukazuje na nerovnoměrnou úroveň hmotné kultury jednotlivých sociálních skupin městského obyvatelstva, která se navenek odrážela ve vzhledu ulic, domů a bytů.

Na rozhraní první a druhé třetiny 14. stol. se u nás objevují písemné předpisy svědčící o zpřísnění stavebně urbanistického řádu. Motivací byly nejen architektonicko-urbanistické záměry, nýbrž také hygienicko-zdravotní. Ve starším období osídlení se totiž objevují zprávy o velmi stísněných dispozicích přízemní či jednoposchoďové zástavby, která nebyla nijak organizovaná - na ulicích se mimo jiné objevovaly zcela neorganické shluky kůlen a vrstvily se nánosy bahna, dosahující výšky až 2 m. Za těchto podmínek se velice snadno šířila morová epidemie. Výstavba proto musela být velice pečlivě řízena, což prováděli zkušení lokátoři-urbanisté. Městskou samosprávou byla vydána stavební statuta, kdy si např. každý občan musel vyžádat povolení k stavbě domu od rady a zároveň byl povinen klást základy domu na vlastní parcele jen za přítomnosti souseda, což se týkalo také stavebních úprav.

Podstatné části stavebních statut se týkaly zpravidla dláždění cest a v té souvislosti pořádku v ulicích. Dohled na výdlažbu, čištění i celkový stavební vzhled města měl "mistr výdlažby". Jeho úkolem bylo dohlížet, aby byla zachována co největší průchodnost ulic a byly uvolněny všechny přístřešky, loubí aj., pokud vadily na veřejných prostranstvích. Měl také dbát na to, aby měšťané vyváželi odpadky za hradby. Kromě toho se městské rady snažily dostat hlučné, dymné (kováři, pekaři) nebo jinak obtížné provozy do jedné ulice mimo střed města, která pak bývala podle toho kterého řemesla pojmenována, anebo je odsunout na předměstí (hrnčíři aj.). Vysoká koncentrace obyvatelstva a řemeslná výroba však veškerá opatření městské rady víceméně znemožňovala. Odpadní vody a splašky vytékaly přímo na ulici, odpadky za hradby mnohdy nevyváželi ani samotní konšelé. V letních měsících se ulicemi šířil zápach z žump, prasečích chlévů, koželužen, sladoven, pivovarů aj. K odstraňování nečistot a !

mršin z ulic byli najímáni rasové (pohodní), pastýři, nezaměstnaná chudina a vězňové.

UMĚNÍ A ARCHITEKTURA

Historici umění však rozlišují také další stavební styly, které se u nás rozšířily ještě v době předrománské. Byl to tzv. styl karolínský (název dle jména Karla Velikého). Karel Veliký, první římskoněmecký císař, se snažil navázat na antické vzory, avšak ve skutečnosti vytvářel zcela odlišný sloh. Na sklonku 10. a zejména pak v 11. století se u nás stavělo v druhém předrománském slohu, v tzv. slohu otonském. Toto jméno je vzpomínkou na německého císaře Otu II., který prostřednictvím svých architektů navázal na snahy Karla Velikého. Charakteristickým znakem otonského stylu byla blokovost (strohá geometričnost, celková těžkopádnost). U nás je v tomto stylu postavena např. bazilika sv. Jiří na Pražském hradě.

V českém prostředí se uplatnily dva základní typy románské církevní architektury. Jednak rotundy: kostelíky s kruhovou půdorysnou dispozicí, vycházející z geometrie válce, a pak baziliky: kostely podélné, v půdorysu obdelníky. Mívaly zprvu jedinou loď a na východě půlkruhovitou apsidu pro oltář. Později začaly vznikat baziliky trojlodní (někdy i pětilodní s dvěma příčnými lodními prostory, takže půdorysně vznikl tvar kříže). Praha se stala jedinečným centrem středověké románské architektury. V románské architektuře byly zbudovány také naše nejstarší hrady a první kamenné domy ve městech, opět zejména v Praze. Hrady měly velmi široké mohutné zdi, které samy o sobě byly důkazem nedostatečně zvládnuté techniky (z obavy před zhroucením se jejich tloušťka předimenzovávala, zatímco pro okna a dveře se nechávaly minimální otvory).

Hlavní znaky i krása tohoto slohu tkví především v bytelné přirozenosti a prostotě.

Románská architektura, malířství a sochařství

Ústředním typem středověké architektury byla bazilika (hlavní křesťanský chrám). Kostely jednolodní, okrouhlé atd. měly význam jen zcela podřízený. Starokřesťanská bazilika byla stavba velmi prostá, krytá pouze dřevěnými stropy. Později s větším pronikáním románské architektury byl dřevěný strop nahrazen kamennou klenbou. Stavba klenby byl zpočátku úkol velmi nesnadný, různé technické problémy se překonávaly jen pomalu. Teprve až ve 13. století dosáhly stavby u nás všech vlastností opravdu vyspělého románského slohu.

Církevní stavby, které se u nás stavěly už od konce 9. stol., mohly mít několik podob. Stavba s centrálním půdorysem, např. kruhovým, se nazývala rotunda. Její prostor se rozšiřoval do půlkruhové apsidy, v níž byl umístněn oltář (rotunda mohla mít i několik apsid). Kostely však mívaly často tvar vícelodní baziliky s orientací oltáře na východ (v Německu někdy na západ).

V 11. století se u nás začala rozvíjet bohatá stavební činnost. Dokladem toho je 41 kostelů jen v samotné Praze, Pražský hrad měl v té době 5 a Vyšehrad 6 kostelů. Z těchto se však zachovala jen část, např. bazilika sv. Jiří, která byla znovu přestavěna ve 12. století,. a zbytky Spytihněvovy baziliky v podzemí chrámu sv. Víta. Na Vyšehradě se zachovala rotunda sv. Martina. Z ostatních staveb je třeba uvést kostel v Řeznovicích a kostel sv. Jakuba v Kutné Hoře. Ze světské architektury jsou zajímavé zbytky Juditina mostu v Praze, hrad Cheb, Přimda a Strakonice.

Zatímco v počátcích křesťanského umění bylo sochařství plně vázáno na architekturu jako dekorativní prvek, v průběhu 11. století se začalo více uplatňovat a získávat výtvarný význam. Mezi sochařskými pracemi převládal ornamentální i figurální reliéf (plastická výzdoba vystupující zpravidla z plochy). Reliéfy však nebyly zobrazovány realisticky a neuplatnila se ani perspektiva. Sochy jsou pojaty dekorativně, jsou značně protažené, stylizované, s naznačeným výrazem tváře, oděv přiléhá k tělu. Často jsou polychromované (vícebarevný nátěr). Figurální motivy se objevovaly převážně na tympanonech (plochy nad průčelím, např. antických chrámů, mající tvar rovnoramenného trojúhelníku). Také v naší zemi jsou k vidění zmíněné tympanony např. v chrámu sv. Jiří na hradě či filiálním kostele sv. Jakuba (před 1165). Ve Francii bylo nejbohatším střediskem románského sochařského umění město Toulous.

Tak jako ostatní druhy umění, sloužilo i malířství náboženským účelům. Církev předpisovala náměty i názorný a srozumitelný způsob provedení. Barva kolorovala plochy, ohraničené pevnou obrysovou linií, pozadí bylo vyplňováno dekorativním vzorem nebo zlacením. Nástěnné malby - fresky a mozaiky - prováděli neškolení mistři stavebních hutí. Jejich způsob podání byl srozumitelný vrstvám negramotných věřících (malby jim částečně nahrazovaly písmo svaté). Knižní ilustrace byly určené pro vrstvu církevních nebo světských vzdělanců. Byly to krásné malby rukopisných kodexů (iluminace) s bohatě zdobenými iniciálami. Psalo se a malovalo na pergamen (zpracovaná jehněčí, telecí nebo oslí kůže) kvašovými barvami, mezi nimiž dominovalo zlato. Od 12. století převládala obrysová kresba, jen lehce kolorovaná barvou.

Z vrcholného období rozvoje umění pochází řada překrásně zdobených knih, s vyřezávanými deskami ze slonoviny, doplněných drahokamy, případně zasazených do zlata. Rozvinutá byla i technika emailů a smaltů, jimiž byly zdobeny užitkové předměty, např. relikviáře a kalichy. Na vysoké úrovni bylo také odlévání z bronzu.

Co se týče románského malířského umění u nás, jsou typickou ukázkou malby znojemské rotundy. Také však iluminace z různých rukopisů jsou dokladem vysoké zručnosti středověkých umělců (např. Kodex vyšehradský).

Vznik a základní rysy gotického slohu

Gotická kulturní i architektonická tvorba, zcela prostoupená ideologií náboženství západního křesťanství, trvá v zemích Evropy od pol. 12. stol. do 15., někde 16. století. Časové rozmezí neplatí pro každou zemi stejně.

Pojem gótický vznikl v Itálii. V roce 1150 se tento sloh poprvé objevuje ve Francii a časem se stal vládnoucím slohem celé Evropy. Proti románskému slohu má výhodnější podmínky pro svůj rozvoj. Formování románského slohu bylo podřízeno době, kdy se tvořil nový hospodářský systém, nová středověká civilizace. Gotika nastoupila do společenských poměrů daleko vyspělejších - již existují hrady, podhradí, kláštery i tržiště.

Pevnější hospodářský řád, daný vznikem pěněžního systému, přinesl i lepší podmínky pro samotný trh, což byl základ pro rozvoj a výstavbu středověkých měst. Vznikl nový stav - městský, jehož hlavním znakem byla výroba a obchod (výrobu řídily řemeslnické cechy).

V době gotické je politické vedení státu v rukou panovníka, šlechty a církve. Mocná šlechta, která v době románské byla ještě značně zaostalá proti stavu kněžskému, se nyní spolu s kněžstvem uplatňuje jako kulturně vedoucí vrstva. Velkou úlohu hrálo také rytířství - jde o určitý životní styl, řád. Na jedné straně vede k zjemnělému způsobu života a na druhé straně k rytířským řádům (tj. ke spojení stavu kněžského se stavem válečníků). Všechny tyto znaky signalizovaly nástup nové doby, nového způsobu myšlení, cítění i jednání. Lidská společnost se dostala o krok vpřed, antická kultura zcela zaniká. Vznikl sloh nové doby - GOTIKA - v životě i v architektuře.

Zlepšením pozic měšťanstva a šlechty je gotické umění zastoupeno stejnou měrou v umění a stavbách světských jako i církevních (i když, řekne-li se gotika, vybaví se nám spíše monumentální stavby křesťanských katedrál).

U nás se gotické umění objevuje v časech vlády posledních Přemyslovců, tj. zhruba od poloviny 13. století, a znamenalo něco velmi převratného. Platí to zejména o architektuře a plastice - obě tato odvětví umění se jeví již od počátku svého příchodu k nám čistotou samotné podoby gotického slohu. Znamená to, že v tomto směru nedošlo k pozvolnému prolínání a kombinaci slohu románského a gotického. Pouze v malířství trvá románská tradice o něco déle.

Gotická architektura

Gotický stavební sloh, který v Evropě odstartovala Francie, se rozšířil nejprve do Anglie, později do Německa a odtud pak dále. V Itálii se gotika v plném rozsahu neuplatnila, proto zde končí o sto let dříve. V Anglii naopak přežívá v různých formách až do 19. století.

Hlavním cílem gotické architektury byla snaha o odhmotnění, o dosažení prostorovosti, výšky a světlosti, snaha o vytvoření neskutečného domnělého prostoru. Těchto záměrů, motivovaných snahou o překonání románské architektury, bylo možno dosáhnout použitím nových stavebních principů a prvků. Prostory jsou uzavírány převýšeným lomeným obloukem, který lépe rozvádí tlak klenby do bočních zdí.

Základem všech gotických staveb byla geometrická metoda triangulace - soustavy čtverců, obdelníků a trojúhelníků, které tvořily důležité body půdorysu.

V gotice je užívána žebrová klenba, která vzniká průnikem dvou valených kleneb. Plochy kleneb (nejprve nad půdorysem čtverce) nesla úhlopříčná žebra, která tvořila její kostru, a tak umožnila odlehčení cihlové vyzdívky klenby. Bylo zapotřebí překlenout větší prostory různých tvarů, proto byla k původním úhlopříčným žebrům přidávána další pomocná výztužná žebra. Podle obrazců, která tato žebra vytvářejí na klenbě, je rozlišována klenba hvězdicová, síťová apod. V české gotické architektuře známe klenby diamantové nebo sklípkové, v nichž jsou žebra tak formována, že vytvářejí další malé klenbičky.

Snaha o odhmotnění stavby vedla stavitele k soustředění žeber do podpor, které z nich vytvořily jakýsi svazek. Klenbu už nenesla celá zeď, nýbrž tento svazek žeber - sloup nebo pilíř. Protože samotné pilíře by neunesly veliký tlak žeber klenby, byly zpevňovány opěrným systémem, který se skládá z opěrných pilířů a oblouků a který podepírá stavbu z vnější strany. Snaha po odhmotnění se projevuje i v bohaté zdobnosti. Typickými prvky gotické architektury jsou:

- křížové kytice

- kraby (plastické výzdoby ve tvaru stylizovaného listu)

- chrliče (sloužily k odvodu vody)

- fiály (malé věžičky zdobené na hranách)

- baldachýny (malé stříšky chránící sochy)

- kruhová rozetová okna

- konzoly (konstrukce vystupující z plochy stěny pro podporování dalšího stavebního dílu. Tvoří se zdí tuhý celek)

- arkády (oblouky mezi pilíři, loubí nebo podloubí)

- triforium (úzká chodba nad arkádami otevřená do lodi)

Rozsáhlé stavební práce prováděly stavební hutě, které sdružovaly řemeslníky jednotlivých profesí, jimž v čele stáli rektoři, mistři a políři. Huť měla právo používat své kamenické značky. V Německu se uplatňovala při stavbě chrámů technika cihlové stavby, která nevyžadovala tak složitý opěrný systém jako stavba z kamene.

Ze světských staveb byly budovány na strategicky důležitých místech hrady s důmyslným opevněním. Také města byla chráněna soustavou hradeb a opevněných vstupních bran. Nová organizace společnosti si vyžádala výstavbu radnic, cechovních budov, mincoven apod. Kolem náměstí - bývalých tržišť - stály výstavné a bohaté domy měšťanů. Významnými stavbami i nadále zůstaly kláštery. Do období gotiky rovněž datujeme náš nejstarší dochovaný most přes řeku Otavu v Písku, postaven r. 1270.

Stavební činnost v našich zemích byla ovlivněna dvěma vývojovými proudy - jednak k nám pronikla německá gotika, jednak gotika francouzská. Největší stavební ruch byl podmíněn Karlem IV., který povolal do Čech francouzské stavitele, čímž se do našich zemí dostala vrcholná francouzská gotika. Projevila se nejdříve při stavbě chrámu sv. Víta, jehož spodní část stavěl Matyáš z Arrasu po vzoru katedrály v Narbonne. Po jeho smrti pokračoval ve stavbě Petr Parléř, zakladatel slavné stavební hutě.

Z domácích stavitelů se uplatnil ještě Matěj Rejsek, který dokončil stavbu Prašné brány a postavil kostel sv. Barbory v Kutné Hoře, a Benedikt Rejt, stavitel Vladislavského sálu na Pražském hradě a chrámu sv. Mikuláše v Lounech.

Gotické sochařství a malířství

Třinácté století znamenalo v dějinách západoevropského sochařství mocný rozkvět. Plastiky mají tvář nové doby, stále více se uplatňuje trojrozměrnost a reálná podoba díla. Reliéfy vystupují z kvádru, sochy již nejsou jen pouhou součástí architektonického výtvoru. Od dob antických můžeme teprve v sochařství 13. století mluvit o "vzkříšení člověka". Sochy sice ještě působí poněkud strnule, mají však oproti románskému stylu zobrazování rozhodně blíže k realitě - ke skutečné podobě těla a pohybu. I tvář dosud pozbývá jasné individuality, přece se ale vymyká stále se opakujícímu schématu románských reliéfů. Také plastické ornamenty, nedílná součást architektonických staveb, čerpají nyní po vzoru Francie motivy z obrovské škály možností samotné přírody (např. domácí květeny).

Oproti čistotě gotické architektury můžeme v sochařství těchto časů sledovat výtvory ryze románské i ryze gotické. Románské sochařství odcházelo jen postupně. Ve srovnání s jinými zeměmi (např. Francie, Německo) je slohově sochařství v české gotice kvalitativně nevyrovnané. Ale vzhledem k tomu, že se raněgotických plastik u nás dochovalo jen pomálu, nemůžeme přesněji nastínit celistvý obraz vývoje českého sochařství.

Gotické umění bylo ve svém počátku významně ovlivněno působením cisterciáckého řádu. Např. o rozšíření přírodní ornamentiky se zasadili právě cisterciáci. Avšak tento řeholní řád v podstatě sochařskou i malířskou tvorbu u nás brzdil - cisterciáci nebyli zrovna milovníci bohatě zdobených interiérů.

V této době se zatím nejlépe vede práci řezbářů (rozšířenou se stala především mariánská tématika, také však mystické krucifixy byly vděčným námětem středověkých umělců).

Vzhledem k tomu, že gotická architektura snížila význam zdi na minimum (klenbu nesly sloupy či pilíře a další prostor mezi pilíři vyplňovala barevná okna), pozbyla nástěnná malba smyslu. Gotické chrámy si plně vystačily s novou technikou sklomalby, malířské umění se tedy omezilo na malbu knižní. Románské monumentální kresby bylo nyní nutno přenést do menšího formátu knižní iluminace.

Kresby dlouho postrádaly obraz reálné skutečnosti, nezachycovaly život, pohyb. Obsah kreseb se tedy zredukoval na zvýraznění jednotlivin, zejména lidské postavy - na pochopení jejího tvaru a pohybu. Literatura v době gotické kladla ilustrátorům zcela nové požadavky - liturgie si sice udržela své prvenství, nicméně o ilustrace se ucházely i knihy naučné a beletristické. S obsahem textu se měnila i povaha ilustrace, literatura historická a básnická vyžadovala podrobnější interpretaci textu, což byl úkol poměrně složitý. Hlavně díla rytířské poezie, veršované kroniky, romány, drobné básně a písně volaly po sdílnosti. Oblíbeným prostředkem ilustrace se stala perokresba, většinou kolorovaná.

LÁZNĚ