Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

René Kočík

A ve větvích smáli se barevní skřeti

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

A ve větvích smáli se barevní skřeti

A ve větvích smáli se barevní skřeti

René Kočík

Publikováno s laskavým svolením serveru Texty

Zdroj http://www.inext.cz/texty

Úterý 3. února 1998

Listuji si v Hlučné samotě a je mi smutno.

Pátek 6. února 1998

Den, kdy vzduch ve městě voní jako na staré půdě přecpané zázračnými zbytečnostmi, jež, ukryty pod staletým nánosem hustého prachu, čekají, aby jednou promluvily: hlasitě, nově a čistě.

Nevím, zda se má dvakrát vstupovat do téže řeky. Neriskuje člověk, že podruhé už uklouzne a když se neutopí, tak se aspoň trapně zmáchá?! To táhlo mi hlavou, když jsem celý leden rozmýšlel, zda na popud Mistra Jíry začít psát jakési To kolem II. Po třech letech stejné tři měsíce, v nich já, kdosi zase jiný - s průhledem do plynula hlubším, s dioptrií oční tvrdší. Deníková tehdy byla krásná. A bude se kdysi cenit. Ale už se minula. Chaunovy kýble ejakulátu či sebedemonstrace dalších zajímají snad už jen je samotné. A tak jsem dlouho váhal: látat tři měsíce prožívání s přežíváním, či se na to vysrat?

"Kašli na všechny, kteří deníkový žánr pošpinili a zdecimovali, na všechny, kteří mu přiřkli prázdné významy, na všechny, kteří ho obalili hmotou posraných zimníků či masturbačních technik. Tři roky uplynuly od doby, kdy jsi se pokoušel vzít míru nesmrtelnosti třem měsícům. Vrať se zpátky, alespoň na chvíli, do tmy i do světla minulosti, novým zrakem čloěka - ne unavenějšího, staršího, nasranějšího - zrakem člověka silnějšího o tři roky (...) Rozšiř onu triádu úkolů sobě daných, malých domácích cvičení a objeví se třeba ona slečna, sprchující se za zdí v Karlíně, nebo výlet do Krakova nebo cokoliv jiného, co svými půvabnými místy nedourčenosti dokáže ve čtenářově vědomí vytvořit neohraničené množství absolutně živelných konkretizací.....," píše mi přítel Helmut v dopise z 2. února 98.

Začínám tedy: hořce a bez chuti. S vědomím, že se pohybuji na hraně, hledím vpravo a vlevo - kde by mohlo být dopředu.....

Sobota 7. února 1998

Slunko dnes vyšlo v 7 hodin a 25 minut. Léto nebylo snadné a teď se kouří od huby už pěkných pár týdnů. Jak jsem natočil papír do stroje a do pokoje vpustil Vivaldiho Zimu, napadlo mi, že není někdy na škodu vidět věci pouze dvouprostorově, bez hloubky, bez perspektivy. Jako Lada, jenž jako několikaměsíční batole spadl na ostrý nůž v ševcovské dílně svého otce tak nešťastně, že si poranil pravé oko a natrvalo na ně oslepl. A jakou krajinu dovedl malovat! S dokonalou atmosférou vánočních poutníků, do bílé noci rozsvícených oken, temné, ale zvláštně měkké noční oblohy, poseté žlutými puntíky coby hvězdami. Až mne o Vánocích, kdy jsem si Ladovy reprodukce prohlížel, chytla a divoce mnou zacloumala horká touha stát se aspoň na jednu vánoční noc Ladovým ponocným: jak si vytrubuje do svátečního večera, z chalup stoupají k obloze horké proužky, na kopečku, nad vesnicí rozzářila se okna kostela.....

Odpoledne je vymalované. Je modré. V Podťatém, nahoře v Kubáňu, jak si představuji, se od rána slunko opírá do zabílených strání. Moc bych tam chtěl dnes stahovat z lesa dřevo, velkou sekyrou promrzlé větve odsekávat, kmen na malá polénka řezat a štípat. Noc hodně hvězdnatá sedla by pak na mě. Dole v ráztoce to vždycky hučí ledovým větrem. Na rozpálené plotně zvládnul bych topinky na sádle a s česnekem, hořký čaj. Kolem jen les a hora a noc. Do ní sýček hýká nachlazeně. Zařezávat dnes budu v knihovně. Až se dost setmí, přes klementinské nádvoří se budu vracet.Ze zmoklého stínu usměje se na mne Beznaděj. V jejích tmavých očích číst budu stále stejnou otázku: Pro co se rozhodneš? Pro barevný vítr, nebo pro velké ticho? Jsou to dvě lásky, a pro jednu z nich se musí člověk rozhodnout! Pak se roztomile uchichtne a zmizí. Ruku mi nepodá. Na konci století jsem trochu smutný a trochu nachlazený ze všeho. Toulám se ulicemi města, jehož nebe je vždycky kalné. Boty škytají o vlhký chodník. Nikdo nic neví, nikdo neví nic. Jen těch pár chodců, kteří kráčejí vzhůru Prahou - jejich smích, koňak, parfém ..... než přejdou na červenou.....

Neděle 8. února 1998

Název spisku (To kolem), ve kterém jsem se před třemi lety vypisoval ze své náctiletosti, vymyslel Jaromil. Jaromil Francovjan se o silvestrovské noci 96 naštval. A ještě je. Napsal jsem mu dnes dopis s prosbou, aby vymyslel název i pro tyto stránky. Je v tom sentiment, kalkul, očekávání. Co sdělí mi, až na bečvanských březích smutné vrby zeleně pokvetou? (23. května 98 - Nevymyslel Jaromil nic. Byl jsem u něj nedávno doma. Bydlí v paneláku v dílně. Má ruce od kolomazi. Jeho koníček to vyžaduje. Hadža i malý Bejby taky tomu fandí - na kolech s tlustými dušemi jezdí, koupili si i takové krátké černé gatě, do kterých když se nasoukají, zvýrazňuje jim to kule. Pravil mi Jaromil, že ač přemýšlel, nenapadlo ho opravdu nic. Má recht - dvakrát to stejného potoka nevlezeš.)

Když jsem před několika měsíci seděl doma u Mistra Jíry, vstoupila do pokoje paní Fialová s mísou buchet, které před nás naservírovala se slovy: "To abych se zase dostala do nějaké knížky." Paní Fialová je dobrý čtenář. České literatury a Ludvíka Vaculíka především. Její knihovnu dovybavuji jeho knihami: Morčata, Nad jezerem škaredě hrát. A Stará dáma se baví, kterou jsem při včerejší večerní potulce koupil v Orbisu na Václavském náměstí. Dole na Národní třídě u Slávie osmnáctka dlouho nejela. Do divadla, do kaváren, hospod a barů, ke známým a do bordelů mířili lidé. Na taxík mávla si dáma. Na chodníku před kavárnou, chodě sem a tam a tam a sem, pískal si hluboce a lidově Ludvík Vaculík. "Čekám na dceru," řekl když jsem ho přerušil a s vesnickou nadrzlostí požádal o podpis do Staré dámy. "Do Vsetína? Vy tam pojedete?" - "Ano." - "No, je to milé." -Zdravím paní Fialovou, na Národní třídě 7.2. 1998, Ludvík Vaculík.

Na prázdné refýži stáli dva lidé, dál po chodnících kývala se těla, z hospod a z barů. Začal jsem se těšit na buchty a četl si noviny, dnešní. Dcera Ludvíka Vaculíka je docela kus.

Pondělí 9. února 1998

Když jsem si kupoval boty ve vsetínské prodejně slavné firmy Baťa, předpokládal jsem, že mi vydrží minimálně dlouho. I proto jsem do nich investoval dost. Ani ne po dvou měsících se mi na levé z prohnaného páru začíná odlepovat podrážka, ačkoli bota vypadá, jako by byla šitá. Myslím, že to je velice pravdivý a hmatatelný důkaz toho - jak píše mi Helmut -, že věci kolem nás se rozesírají, stojí, jak by stát neměly.

Čtenář osobně znalý mé postavy možná očekává, že na stránkách tohoto deníčku budu chtít trochu rozkrýt některé peripetie, katarze a katastrofy mé karpatské periody. Čtenář, počká-li si, na jaře se dočká, snad.

Nevím, kde ve mně pramení silné sebevědomí a prudký tah na cíl, který jen blížící se plánovaná návštěva u zubaře dokáže přitlumit či na čas úplně zastavit. Snad to, že přijímám události tak, jak přicházejí, nestavím proti nim pískové hráze, by mohlo cosi osvětlovat. Jsem bez iluzí. Toužím po spoustě věcí, ale když je vyplnění touhy na dosah, většinou couvnu. To je nebezpečné! Loni na podzim, když jsem psal portrét básníka Bartoše Vlčka z Růžďky, s tichým úžasem zjišťoval jsem, že popisuji trochu i sebe. Básník, pro kterého touha a její nevyplnění byly základním zdrojem životní síly. Básník, který toužil, měl možnost, a nevyužil ji. Jen proto, aby si uchoval vnitřní celistvost. Skutečný básník. Já básník nejsem. Což mne osvobozuje. Moc často se nechám zlákat a přetnu cílovou pásku. A vše najednou skončí: soužení, toužení, chtění. Trochu prázdno. Ve vztahu k místu, které není "světem", chci vidět vrchol svého světa. Periferie geografická, která není periferií kulturní a lidskou, jak raisovsky láká Pavel K.

Když jsem před třemi lety začínal donášet do Vsetínských novin, reagoval na to br. Fido slovy: "Tam bych teda skončit nechtěl." - "Já v nich začínám," oponoval jsem mu tehdy s jedovatou jistotou. Skončily noviny. Donáším do jiných, které nákladem i dosahem regionální tisk maličko předčí, přitvrdle šumím éterem, manipuluji (tvrdí Dazul). Je to jedna z těch cílových pásek, vidím teď, kterou jsem nechtěně přeťal, vydýchávám se z toho maratonu, plaše hledím zpátky na trať, podél které zůstali lidé, stromy, skála, les a řeka, němý si vybavuji jejich odraz, jak jsem si je nestačil v tom spěchu dobře prohlédnout, zastavit se u nich. Mám chuť vrátit medajli a vykročit dopředu na start. Nohy ale bolí. Sakra, kde se ve mně tenkrát bralo to vědomí sebe? Ta jistota! A kde je pořád beru?!

Úterý 10. února 1998

Den, který začíná v poledne, není. Přešel jsem od psacího stroje k zamženému oknu, otřel je rukou a vykoukl do světa. Honil se v něm vítr se sluncem, zamuchlané a brunátné praly se na ulici bída se štěstím. Na temnolivou oblohu zamračeně pohlížel důchodce, štěkal pes. Není nic hezkého teď.

Piju černý čaj a píšu toto. V novinách čtu, že v neděli měli v Bombaji třicet jeden stupeň tepla. V takový měsíc tady bylo nejvíc 13,5 stupně Celsia v roce 1856. Slunko dnes zapadne v 17 hodin a 11 minut. Číst si budu Osipa Mandelštama a nově vydané Drobné prózy Egona Hostovského. Před spaním z okna vyhlédnu, zakloním hlavu, abych nepřepadl, plivnu do tmy. Na temném hřbetě noci do jara si to meteme, v rukou pevně svíráme krátké otěže bledého dne.

Protože milujeme fiktivní svět. A kdo ho maluje?

Středa 11. února 1998

Nepůvabné P.S.:

Kam se asi René žene?
Zeptal se sám sebe René.
René, je to bída, hele:
ty se ženeš do prdele!!

V Bombaji dnes třicet dva stupně plus.

Čtvrtek 12. února 1998

Pátek 13. února 1998

Sobota 14. února 1998

"Řekněte mi, je snad nějaký prostředek, aby srdce tolik nebolelo, aby je člověk mohl ovládat?"

Je mi zle.