Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Simona Kotlárová

Historický přehled 11 - Václav IV.- situace v zemi

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Historický přehled 11 - Václav IV. - situace v zemi

Simona Kotlárová

V době nástupu Václava IV. na český trůn dochází v celé Evropě k hospodářské i společenské krizi. Byla způsobena nejen rostoucí mocí šlechtických a městských stavů, ale především rozkladem církevní autority. Prosperující vývoj české země nyní vystřídala doba úpadku. Přesto, že mnozí Václava IV. zatracují jako panovníka neschopného a nervově labilního, ani on, ani nikdo schopnější by nemohl příznivě čelit situaci, která v evropských zemích na konci 14. století nastala.

Celá Václavova vladařská éra se kryla s obdobím velké evropské krize středověku. Již za vlády jeho otce, Karla IV., se rýsovaly problémy především hospodářského charakteru. Předně tady byla šlechta, nabývající stále větší moci a majetnických práv, a pak církev, jejíž prudký hospodářský vzestup zákonitě spěl ke střetu s panskými stavy. Zvláštní úlohu v tomto vývoji hrála rovněž česká města a říšská vůbec. Hierarchické uspořádání v římskoněmecké říši, zahrnující především středoevropské země, nyní dospělo do bodu, kdy zásadní změny nebo obrat v hospodářské politice byly přímo nevyhnutelné. Doposud se na politice tohoto uspořádání podílela hlavně církev, panovník a posléze i šlechta. Teď se svých práv domáhala města. Už Karel IV. se snažil do říšské politiky města nezapojovat. Věděl, jak obtížně se zvládaly problémy v Itálii i Německu, kde se města rychle ekonomicky osamostatňovala a začala se tak podílet na státní politice jako třetí síla vnitřního uspořádání státu (po panovníkovi a vysokých feudálech). Česká města se zejména za Václava IV. stávala opozičním prvkem panovnické moci.

Připustit, aby se města podílela na vnitrostátní politice, znamenalo počítat se sociální strukturou města (patriciátem čili bohatými měšťany, a hlavně střední vrstvou, řemeslníky. Ani Karel VI., ani jeho syn Václav však neměli zájem, aby cechy jakkoli politicky zasahovaly do státních záležitostí. Jejich vztah k městům, přestože rozvoji a prosperitě řemesel nikterak nebránili, zůstal nadále přinejmenším opatrný a nevyhraněný. Bohužel ve chvíli, kdy absolutistická moc panovníka slábla vlivem rostoucí moci šlechty, začala se i města, dosud vytlačená na okraj politického dění, domáhat svého právoplatného postavení ve společnosti. Nově se utvářející středověká struktura města mohla nyní konkurovat šlechtickým stavům.

S rostoucím bohatstvím představitelů vládnoucí třídy, zejména církve, pociťovala nejen nižší šlechta a drobní řemeslníci, ale zejména městská a venkovská chudina dopad feudálního uspořádání společnosti (feudálního výrobního systému). Celá Evropa procházela nejrůznějšími formami třídního boje - od vnitřního rozpadu a otevřené kritiky církevní nauky a praxe až po otevřená povstání rolníků, řemeslníků a městské chudiny. Všechny nespokojené vrstvy hledaly východisko buď v přímé nápravě feudálního zřízení, anebo v návratu k ideálům prvotní církve. Někdy se dosáhlo úspěchu bojovým vystoupením a poté ústupky ze strany šlechty, tyto úspěchy však byly, bohužel, jen dočasné. Problémy, o kterých píšeme, řešila zejména Francie, Itálie a Anglie. V naší zemi se udržel klid ještě za Karlovy vlády, situace se vyhrotila až s příchodem Václava IV. Avšak na rozdíl od západních a jižních států Evropy, kde vývoj spěl vpřed, středoevropské státy mírně zaostávaly a pokoušely se znovu upevnit daný feudální řád.

Václav IV. českým králem

Na trůn nastoupil po smrti svého otce, Karla IV., roku 1378. Korunován na českého krále byl již v roce 1363. Na úlohu budoucího českého krále se připravoval doslova už od kolébky. Karel IV., který se syna dočkal ve třetím manželství s Annou Svídnickou ve svých pětačtyřiceti letech, syna nejen od útlého věku seznamoval s vysokou politikou, ale zároveň Václava - k jeho vlastní smůle - velice rozmazloval. Jako chlapce ho výhodně zasnubovali a ženili, již v roce 1375 byl zvolen římským králem, jako pasívní divák se musel zúčastňovat různých jednání, musel se dívat, jak se správně vládne.

29. listopadu 1378 jeho otec zemřel. Václav dostal všechno, země, tituly, znalosti i vzdělání. Musel se však postavit na vlastní nohy. Z mládí byl zvyklý velké volnosti, radovánkám a lovům, teď měl sám jednat, řídit a rozhodovat. Neměl tušení, jak složitý je politický mechanismus, chtěl sice dobře vládnout, nechtěl si ale připouštět velké starosti, a těch z titulu panovníka vyplývá víc než dost. Za celou dobu své vlády se, k újmě vlastní i země, nenaučil nepostradatelné vlastnosti dobrého vladaře, zodpovědnosti.

Vedle Václava se u královského dvora objevil nový schopný politik Jan z Jenštejna, nový pražský arcibiskup, který vystřídal svého strýce Jana Očka z Vlašimi. Ke generační výměně na pražském dvoře došlo i na dalších mocenských místech.Vládní elita omládla, bohužel ne k prospěchu věci. Situace v Evropě nebyla zrovna nakloněna počínání rozpačitému a nedůraznému. Hroutil se vnitřní politický systém římskokatolické církve, věřící najednou měli dva papeže - Urbana IV. v Římě a Klimenta VII. v Avignonu. Na mnoha místech revoltovala zchudlá šlechta a městská i venkovská chudina. Situace vyžadovala, spíše než váhání, větší rozhodnost. Ta pražskému dvoru chyběla. A tak se pomalu, ale jistě rozpadala mohutná budova lucemburské moci, kterou Karel IV. vlastním úsilím, diplomacií a schopnostmi po celá léta své vlády stavěl.