Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Ondřej Novák

Irma Méllien: Vize zkázy

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Irma Méllien: Vize zkázy

Irma Méllien: Vize zkázy

Ondřej Bredy Novák

Zrcadlo sekce Povídky serveru Andrzej Sapkowski CZ - oficiálních stránek polského fantasy spisovatele.
Více na www.sapkowski.cz !

Dodnes se mi to zjevuje ve snech. To místo, to strašlivé místo plné smrti. Rozlehlá pláň pokrytá těly - mořem lidských i nelidských těl rozprostírající se od horizontu k horizontu, mrtvolný zápach připomíná každému, že to co vidí není pouhou iluzí. Úděsný to pohled na celou zkázu.
Prší, tak jako předtím.
V mysli vyvstává jediná otázka, která mě doposud trápí a na kterou zatím nikdo nedokázal odpovědět. Vlastně to není jediná otázka. Mnoho otázek. Chce se mi křičet, řvát, vřískat jako nespokojený fracek. Proč?! Proč museli zahynout, proč zaplatili tak krutou daň? Proč zvolili tak špatné místo?
Odkud pochází takové otázky?
Ale teď, obraz se mění. Vojáci jsou na nohou a s obnaženými meči se snaží bránit přesile černých jezdců. Pozoruji to nezúčastněně, jako bych tomu byla vzdálená, jako by se mě to vůbec netýkalo. Zaslechnu volání:
"Irmo, prosím!"
Kdo je Irma?
"No tak Irmo, tady. Tady jsem, prosím, podej mi ruku!" volá zoufalý ženský hlas. Slyším mnoho hlasů, které takto zoufale křičí. Hulákají na sebe, naříkají bolestí, v jejich hlase je cítit marnost a beznaděj.
Irma jsem já?
Pomáhám té ženě na nohy, dívám se jí do tváře a snažím si zapamatovat každý její detail. Je to však marné, vzpomínky se vytrácejí jak písek mezi prsty. Křičím:
"Lytto, udělej to! Uteč odtud, dokud můžeš. Otevři portál! Žádám tě, poslechni mě!"
"Teď nemůžeme odejít Irmo, na nás závisí jejich životy!" Ač jsme na dosah od sebe, musíme křičet. Válečný ryk, rachot a rámus kouzel překřičí vše a hlas se rychle ztrácí.
"Pozor, jdou sem!" zaslechnu křik.
"Všichni se kryjte, jdou nahoru!"
Otáčím se po hlase a pouštím Lyttinu ruku.
"Můj bože!" vykřikne vyšší hlas. Patří jedné černovlasé čarodějce. Její tvář je mi povědomá.
Pokrývá mě stín, leknutím vzhlédnu a vidím jednoho z jezdců, jak se tyčí nademnou, jak posel smrti. Sbírám poslední síly, rozvírám spojené dlaně a vykřiknu krátkou kletbu. Kůň stojí na zadních, jezdec padá k zemi, vidím jen okřídlenou helmici ožehnutou silným plamenem. Alespoň, že nemusím vidět jeho oči.
Kouzla. Mohu čarovat, zdá se, že mám pořád svou sílu. Pokouším se vstát a získat lepší rozhled, ale přijíždí další jezdci. Srážím jednoho za druhým stejným způsobem. Začínám z toho šílet, musím se smát. V čase zoufalství a beznaděje mi zůstala jediná záchrana a to jsou má kouzla. A já jsem šílená.
Náhle se plamen rozhoří přímo před mýma očima. Obrovská síla mne tlačí vzad, zem mi utíká pod nohama a já padám.
Necítím žádnou bolest.
Tma.

Teprve včera k večeru jsem dorazila do Mayenny, potom co jsem zabloudila na Zaříčí. Stráže u brány mi nevěnoval pozornost, stejně tak děti hrající si opodál v písku. K mému koni se seběhlo jen několik místních psů, čtyřletý sivák však šel klidně ulicí a já byla šťastná, že tu úděsnou a neúměrně dlouhou cestu mám konečně za sebou. V duchu jsem doufala, že právě tady naleznu odpovědi na otázky, které mě po celou dobu putování trápily nejvíce. Řekli mi, že Yennefer stráví zimu právě v tomto malebném městě a tak jsem neváhala ani minutu.
Yennefer ... několikrát jsem ji viděla v Maribornu a pak i na Thaneddu. Jednu noc jsme spali ve stejném pokoji. Dodnes ji obdivuji a chovám k ní úctu.
Krčmář v místní taverně byl nepříjemný. Neskrýval názor na další čarodějku pod svou střechou. Musela jsem ho přesvědčit penězi, což vyšlo docela draho a stálo mě to i značné úsilí v přesvědčování. Ach, kéž by někdo měl úctu k poutníkům, kteří jsou týdny na cestách.
Zaplatila jsem tedy pokoj na jednu noc a večeři, kterou představovaly dva plátky uzeného, chleba a korbel piva. Mám být vděčná za každou laskavost. Jedla jsem sama u volného stolu v jinak přeplněné krčmě. Na tohle jsem zvyklá.

+ + +

+ + +

+ + +

+ + +

+ + +

Vítr v téhle výšce bývá hodně chladný. Vane většinou od západu, a proto se mohu snadno udržet na jednom místě. Pozoruji pod sebou strašlivou bitvu. Dnes mám možnost zahlédnout víc podrobností, než jindy. Vidím, že ne všichni účastníci jsou černí jezdci. Na pláni bojuje početná skupina válečníků oděných do brnění s modrožlutými znaky. Už nedokáži víc rozeznat, protože najednou je tu město. Totéž město, jako tu bylo vždycky. Cintra. Po západu slunce, stejně jako je tomu pokaždé, se k městu řítí stovky, možná tisíce jezdců v černém brnění s okřídlenými helmicemi. Proráží bránu a vbíhají do ulic.
V podobě bílého racka slétám dolů, abych viděla víc. Mezi temnotou, představující zkázu rozeznávám světlý bod. Ten bod upoutá můj zrak a já se snáším ještě níž, abych jej lépe viděla. Pozoruji jak bod utíká uličkami a úspěšně se vyhýbá jezdcům, až se najednou zastaví. Teď vidím, že je to dítě s dlouhými popelavými, vlasy v hnědém kabátku, které kdosi veze na koni v barvách Cintry. Ano, je tam ještě někdo, další jezdci s okřídlenými helmicemi. Bože, mávají obnaženými meči a... Snad nechtějí? Proboha!!!
Chce se mi křičet. Tohle nejsou lidé! Jsou horší než... než ... bestie.

+ + +

+ + +

+ + +

Po jednom živém snu jsem začala pochybovat. Ty útržky, obrazy, které se zjevovaly nemohly být z Klamatu. Ne, nevěřila jsem tomu. A stále víc mi připomínaly Kání Horu. Teď... teď se v mé mysli vynořilo nové jméno spojené s tím místem... Soddenský pahorek.

+ + +

+++

+++

+++

+++

Napsal Ondřej Bredy Novák (xnovako1@felis.feld.cvut.cz).

Inspirace: