Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Simona Kotlárová

Historický přehled 5

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Historický přehled 5 - Vláda Přemysla Otakara I. až Václava III

Simona Kotlárová

VLÁDA PŘEMYSLA OTAKARA I.

27. panovník v přemyslovské dynastii, jeden ze synů krále Vladislava II., po krátkém vladařském intermezzu v letech 1192 - 1193 se r. 1197 chopil žezla podruhé a panoval pak nepřetržitě až do své smrti r. 1230.

Počínaje rokem 1197 skončila doba hlubokých přemyslovských nesvárů, doba, kdy se český trůn musel doslova vyžebrávat v cizině. Politická i mravní krize se stabilizovala, ne sice navždy, ale nadlouho.

Přemysl I. Otakar převzal zemi v jejím nejhlubším úpadku, zatímco římskoněmecká říše dospěla k vrcholnému rozkvětu. Brzy se situace změnila. Úsilí Jindřicha VI. (1190-1197) proměnit říši v dědičné císařství Štaufů se zhroutilo, dostavilo se naopak období poklesu prestiže centrální moci (čili úřadu římskoněmeckého císaře). Avšak právě tyto okolnosti přispěly ke zlepšení pozice českého krále a Přemysl je plně využil. Vůči ostatním zemím Evropy se český stát brzy prosadil jako rovnocenný a uznávaný politický partner. Po celou dobu své vlády Přemysl respektoval fakt, že jeho země je těsně spjata s římskoněmeckou říší. Své postavení v otázce politických sil posuzoval velice reálně, brzy si uvědomil, jak nemožné je vymanit se z dané sítě vztahů. Ve středověké politice převažovala drsná taktika intrik, úplatků a sňatků na úrovni nejvyšších vrstev obyvatel feudálního zřízení - tato cesta zaručovala územní zisky i moc. Přemysl tedy vycházel z dané skutečnosti a z této pak těžil. Dokáza!

l obratně využít šancí, které se mu během vlády naskytly, a první z nich na sebe nedala dlouho čekat.

Nedlouho před Přemyslovým nástupem na trůn zemřel římskoněmecký císař Jindřich VI. Opustil dílo, které nahrálo Přemyslovi k prosazení vlastních zájmů.

Podobně jako Friedrich I. Barbarossa i jeho syn Jindřich VI. snil o spojení Německa a Itálie, navíc o dědičném titulu císařském. Výhodným sňatkem získal Jindřich Království obojí Sicílie. Moc římských papežů se právem mohla cítit ohrožena. Po narození Jindřichova syna Friedricha přiměl německý císař říšská knížata, aby synovi uznala dědičné právo na titul římského císaře. Brzy tento slib říšských knížat vystoupil do popředí zájmů evropských velmocí, neboť vzápětí nato Jindřich zemřel a korunu měl převzít dvouletý chlapec. Koho tedy na jeho místo?

Štaufové prosadili Jindřichova bratra vévodu Filipa Švábského. Odpůrci Štaufů - německý rod Welfů - dosadili svého protikandidáta Otu IV. Brunšvického. Filip byl dřív zvolen, Ota dřív korunován a nový papež, skvělý právník Innocenc III., který nejevil ani nejmenší zájem o spojení Itálie a Německa, dosud vyčkával. Český král však vycítil chvíli, kdy může na mezinárodním poli prorazit.

Po zvážení situace se Přemysl velmi okázale přidal na stranu Filipa Švábského. Přihlásil se natolik hlasitě, než aby tato pomoc zůstala bez odměny. A Filip s odměnou neotálel - 8. září 1198 v Mohuči vydal českému králi listinu, která potvrzovala dědičnou hodnost českých králů, dále uznal právo české feudality volit si vládce bez vnějších zásahů a právo na dosazování (investituru) pražských biskupů.

Novou královskou hodnost českých panovníků však ještě nehodlal uznat papež. Innocenc III., který podporoval kandidaturu Oty Brunšvického, brzy rozpoznal cenu českého krále v tomto politickém konfliktu. Tituloval Přemysla vévodou, čímž mu jasně dával najevo, že královský titul, udělený Filipem Štaufským, není brán na zřetel. Pokud se ale Přemysl postaví na stranu protikandidáta Oty, bude dědičná koruna Přemyslovců uznána za právoplatnou z míst nejvyšších. Navíc měl papež v záloze ještě jeden trumf - Přemysl před nedávnem požádal papežskou kurii, aby dala souhlas k manželské rozluce s Adlétou Míšeňskou, se kterou žil dvacet let. V Přemyslově životě se totiž objevila nová žena, sestra uherského krále Emmericha - Konstancie.

Přemysl znovu zvažoval situaci, papežův jednoznačný postoj k jeho osobním i státnickým záležitostem však jeho rozhodování poněkud usnadnil. Roku 1203 se Přemysl ocitl v táboře někdejšího protivníka Oty Brunšvického a v květnu téhož roku česká armáda vyhání Filipa Štaufského z Erfurtu. V srpnu Ota Brunšvický i papežský legát potvrdil novou korunovací Přemyslovu královskou hodnost. O několik let později se celý problém s římskou kandidaturou nečekaně vyřešil sám. Roku 1208 byl Filip Štaufský v Bambergu zavražděn (nešlo však o politickou vraždu, věc byla osobního charakteru).

Ota IV. Brunšvický si vzal za ženu Filipovu dceru Beatricii Švábskou a papež mu konečně nasadil císařskou čelenku. V ten okamžik ale změnil nový císař taktiku, neboť se rozhodl dobýt území, jehož nedotknutelnost si papež vymínil - Království obojí Sicílie, kde panoval již osmnáctiletý syn Jindřicha IV. Štaufského - Freidrich II. Innocenc III. ani nikdo z feudálů se za Otovu realizaci tohoto odvážného plánu nepostavil. Rozhořčený papež Otu exkomunikoval z církve a navrhl i prosadil, aby na císařský trůn usedl mladý Friedrich II.

24. září r. 1212 se Friedrich objevil v Basileji. Mezi těmi, kdo ho vítali, nechyběl ani český král. Brzy získal Přemysl od nového císaře významné privilegium, které pak dlouho určovalo poměr českého státu a římskoněmecké říše - Zlatou bulu sicilskou. Tato bula představovala největší politický zisk Přemysla Otakara, neboť znovu potvrzovala právo na domácí volbu panovníka bez vnějšího zásahu. Zaručovala českému státu vnitřní suverenitu, mezinárodní autoritu a umožnila jeho další rozmach.

Během Přemyslovy vlády došlo také k zavedení peněžní reformy (kolem r. 1210). Nový brakteát (ražený jen na jedné straně) převyšoval svou cenou dokonce mince starší, používané do 13. stol.

WELFOVÉ

Starobylá dynastie v Německu, nejednou vážně soupeřící s králi a císaři. Saské a bavorské vévodství soustředil ve svých rukou mocný Jindřich Lev (1129-1195), jehož politika směřovala k tvorbě nezávislého teritoria. Proti němu zakročil císař Fridrich Barbarossa: v roce 1180 ho zbavil vlády v Sasku i v Bavorsku. Panství Welfů zůstalo omezeno na malou část dřívějších držav. Synem pokořeného a po mstě toužícího Jindřicha Lva byl Ota Brunšvický.

FRIEDRICH II. (1194 - 1250)

Vnuk Barbarossův a syn Jindřicha VI. vládl v l. 1212 - 1250, byl jedním z nejvýznamnějších římskoněmeckých císařů. Přemysl I. byl jeho přítel a spojenec. Dostalo se mu vynikajícího vzdělání. Ovládal šest jazyků. Vlivem muslimské kultury měl velmi vlažný vztah ke křesťanství a v náboženských otázkách zůstával ateista, přestože z politických důvodů často předstíral opak. Snažil se vyvést říši ze zmatků a dezorganizace, což se mu však dařilo jen zčásti.

Krátce po nástupu se dostal do vážných sporů s papeži, nic si však nedělal z toho, že ho dávali do klatby - od jeho časů ztratilo papežské prokletí váhy. V letech 1228 - 1229 se konala 6. křížová výprava, v níž byl Friedrich II. vůdčím účastníkem a znovu získal, bystrou diplomacií a bez krveprolití, Jeruzalém. Ke konci života se zapletl do vleklých bojů se severoitalskými městy, kde ho lákalo jejich bohatství, a uprostřed válek o Itálii roku 1250 zemřel.

PENĚŽNÍ REFORMA PŘEMYSLA OTAKARA I.

ŽIVOT PŘEMYSLA OTAKARA I.

SICILSKÉ KRÁLOVSTVÍ

KULTURA V DOBĚ PŘEMYSLA OTAKARA I.

ŽIVOT A VLÁDA VÁCLAVA I.

VPÁD MONGOLŮ DO EVROPY

ohledně ód na hrdinství Václava jako zachránce křesťanů, básnicky vyšperkované v padělaných Rukopisech, je historicky nevěrohodná.

UGDEJ

SPOLEČENSKÉ POMĚRY ZA VLÁDY VÁCLAVA I.

STŘEDOVĚKÝ SPORT

POLITICKÝ START PŘEMYSLA OTAKARA II.

Takto se tedy skončila vstupní epizoda politické kariéry Přemysla Otakara II.

VLADAŘSKÁ ÉRA PŘEMYSLA OTAKARA II.

VÉVODOU RAKOUSKÝM A ŠTÝRSKÝM