Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Martin Škabraha

Občan Oidipus

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Občan Oidipus

Občan Oidipus

Martin Škabraha

Publikováno s laskavým svolením serveru Texty

Zdroj http://www.inext.cz/texty

bůh je mrtev.
ať žije bůh!

obraz první: ROD

Nebýt toho dubu, co jej chránil, obrovského košatého starce, rozvětveného tak jako celý ten rod (a téměř stejně pevných kořenů), byl by dům býval spálen sluncem, kterému tak odvážně nastavil tvář. Něco v tom bylo, v tom, jak se opovážlivě natočil ke slunci a jak se potom před jeho okny ocitla ona rostlina, jež do jeho nitra uvrhla šero a do jeho času určitou vágnost. Ti, kdo v něm pobývali, sedávajíce většinou kolem těžkého a zemitého stolu pod stejně těžkým a zemitým stropem (ten strop se nezřítil zřejmě jenom proto, že už sotva mohl být nižší: byl by se zadržel na jejich hlavách, kdyby chtěl klesnout - a je dost pravděpodobné, že oni by to ani nezpozorovali); ti, kdo ten dům potom a navždy nenáviděli neartikulovanou a nekonečnou nenávistí, jakou chováme ne k lidem či k věcem, ale spíše ke krajině, zemi a vzduchu, v nichž se všechno děje, nenávistí, která nemá konce, protože vlastně nemá nic, co by mohla zničit - byli to právě oni, kteří si sami zapověděli slunce, když se k němu vyzývavě otočili čelem navzdoru tomu, že přece mohli vědět, že nesnesou světlo a žár a že budou muset uhnout pohledem. Snad v tom krátkém okamžiku, kdy Mu hleděli do tváře a domnívali se, že čtou Jeho myšlenky (což je směšné ne pro tu troufalost, nýbrž pro tu naivitu, s jakou se předpokládá, že On má nějaké myšlenky), těsně před tím, než bolestí odvrátili zrak, viděli příliš: slepou moc, která sálá sebe samu bez ohledu na cokoliv. Snad do nich v tom krátkém záblesku přešlo cosi z té slepoty a proto měl člověk neustále pocit, že i když se na něj dívají a vidí všechno kolem, jsou slepí; že cestou od domu k poli chodí spíše podle počtu kroků, jejichž délka a rytmus se během věků nezměnily, a že překážkám se vyhýbají na základě nějaké netopýří intuice, která je šetří pro daleko větší nesnáze. A když potom na rozpáleném poli, stravováni v útrobách dne, hrbili hřbety, připadali si pod sluncem, které by jindy a jinde bylo nazváno božským, jako v nejhorším pekle.

Dům stál na dně jednoho z mnoha údolíček, která jako zemní víry stahovala celý ten kraj někam dolů, ve zkamenělém protipohybu okolních pahorků. Kolem domu pár podivných bud a přístřešků, poměrně nepraktických na to, že měly být k užitku, nějaká ta louka a pole a pak už jen periferně vnímané temné pozadí lesů a hájů, kolorující světlinu práce a paměti, udržovanou spíše bezděky; spíše byli tím vším pamatováni, než že by si sami něco určitého pamatovali. Ta hranice mezi jejich světem a světem přírody nebyla jen pouhým vymezením dvou okrsků, byla to demarkační linie, o jejíž udržení sváděli tuhý nekončící boj. Dobře věděli, že požehnaná půda, která je živí - pokud slovo požehnaná nezní až příliš sarkasticky s ohledem na to nevyčerpatelné ložisko kamení, rozmazlované ve své dřímotě pravidelně obnovovanými slamníky z obilných klasů a bramborových natí -že tato půda je vyrvána živlům; ne těm neurvalým romantickým excesům jarních povodní, letních bouří a zimních vánic, kterými pro jejich spontánnost a narcistní krásu zcela pohrdali, nýbrž těm plíživým, vytrvalým a nezničitelným živlům plevelným, hnilobě, rzi a špíně za nehty a snad i pod kůží. V tom boji nebylo možno slevit, každé opomenutí stálo ztrátu vydobytého území, které muselo být získáváno zpět s mnohem většími obtížemi, protože již nebylo možno počínat si tak bezohledně jako při mýcení panenské divočiny. Bojovat proti plevelu je tak těžké proto, že si bere za rukojmí pravé zrno a jako cizí špeh se nenápadně vtírá do společnosti. Žili v situaci blízké válce, vlastně ve válečném stavu. A pak se nelze divit, že jejich soud měl mnoho rysů soudu polního a rodinný pořádek charakter vojenské diktatury; diktátor nechyběl.

Byl tu také stoh. Velký stoh, jenž byl svědectvím nekončících vítězství v té válce a zároveň důvodem, proč ji vést i nadále. Stál tam od nepaměti a půda pod ním už byla asi úplně zadušená. Stál tam jako majestátní mohyla z mrtvých těl klasů. Na jejím vrcholu sedával otec, kouřil a hleděl do kraje. Dělal to bez zjevných známek radosti, ale přesto triumfálně. Nikdo na ten stoh nesměl a už vůbec nikdo tam nesměl ani vytáhnout sirku, natož kouřit; jen on. Jen on byl tak mocný, že si mohl zapálit i na stohu, odklepávat popel do levé dlaně a neutrousit ani zrnko, které by snad mohlo způsobit, že by ten vítězný stoh, čnící nad nejbližším okolím jako katedrála, padl za oběť plamenům. Snad mu činilo potěšení sedávat na tom pomníku dřiny celých generací a doslova si zahrávat s ohněm.

A potom tu byla ještě silnice - nebo raději polní cesta. Chvíli zaprášená a pak zase zablácená stuha svévolně vtlačená do země, do prastaré půdy jen těžko si zvykající na přímočarost záměru a neustále narušující správný směr množstvím hrbolů a sotva postřehnutelných zákrut. Jednou, málem zbůhdarma vyjeté koleje se proto stávaly vzorem hodným následování. Ne z titulu vhodnosti nebo něčeho takového, ale z pouhého titulu geometrické myšlenky: vidíš-li v přírodě rovnou čáru, prostě po ní musíš jít, neboť čára má vždycky směr a kamsi vede; v tom ohlašuje cosi nadpozemského, upomíná na dráhy hvězd.

*

obraz druhý: SYNOVÉ

"Dřete se tu jako..."

*

*

"Máme."

obraz třetí: ŽIVOT

*

*