Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Petr Albl

Válka hraček

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Válka hraček

Válka hraček

Petr Albl

1995,1996

1.

Fronta začínala hluboko na jihu, kdesi v pláních za metropolí. Klikatila se vodorovně, podél imaginárních rovnoběžek. Byla přetrhaná. Lámaly ji skály, horské masívy, jedy zamořené vypleněné enklávy, jezera či řeky s nažloutlou hladinou. Bylo tu živo. Linie světelných střel přelétávaly pomyslnou dělící mez, exploze demolovaly dávno vylidněná stavení a maličké domky, opuštěné a liduprázdné, se hroutily jako konstrukce z karet. Ne po celé linii fronty to bylo takové, místy se dokonce dalo hovořit o idilce. Válečné střety nicméně obsadily přetrhaný ternénní pás, v součtu čítající přes sto kilometrů. Situace se pochopitelně proměňovala, i když ve statistickém součtu zůstávala stejná. Ještě včera se kupříkladu ostře válčilo na samém západě. Poté, co Sutové naházeli na druhou stranu bílý fosfor v dárkovém balení - a poté, co Irvinci poslali nazpátek pěknou hromadu yperitu -, se ale věci uklidnily. Zůstala tu jen liduprázdná poušť, do které se nikomu nechtělo. Zase maličký kousek země, jenž dočasně ztratil svůj význam.

Taky tu, zrovna v místech nejprudších bojů, kdysi býval ropovod. Teď z něj zůstávaly trosky. Zásobování metropole konečně už po dlouhé tři roky nepřekročilo hranici zbožných snů a tužeb. Přes frontu se na sever nedostala ani kapka ropy, válečnou linii nepřekročil ani jediný balíček s jídlem a humanitární konvoje bývaly s ocelovou pravidelností vyrabovány už pár kilometrů za hranicemi krizové oblasti. Vládla tu jednoduše džungle a civilizovaný svět jen žasnul.

Sféra nežasla. Neměla to v popisu práce, i když bylo jasné, že mohla být sestavena tak, aby žasnout uměla. Jenže Sféra - to byl v první řadě nástroj. A byl to velmi efektivní nástroj, dokonale odpovídající potřebám svých tvůrců.

Sféra tedy nežasla, Sféra jen přihlížela. Nejnižší uzly klesaly dolů ke frontě, nebezpečně blízko, tak, že jejich přiblížení k terénu začínalo eliminovat schopnosti obranných mechanismů. Trochu ruleta. Sféra nebyla zvyklá riskovat, rozhodně ne ve chvíli, kdy risk nepředstavoval definici její mise. Snad se projevila zvědavost. Několik uzlů mechanismu kleslo až na padesát metrů nad spálenou trávu. Prokličkovaly mezi svištícími náložemi minometů, odhadly početní stavy vojsk soupeřících stran, přečetly rozložení aktivních radiolokátorů a vyšplhaly se zpět k nebi.

Nezasahovat. To byla jedna z prioritních instrukcí Sféry. Civilizovaný svět netoužil zabřednout do konfliktu, v němž stejně již jednou nohou vězel. Přihlížet, nezasahovat. Některé z tisíců uzlů byly skutečně radiolokačními zařízeními zaměřeny. Systém se dokázal bránit. Pozice vojsk hluboko pod sebou by smetl za několik minut. Ale systém byl taky precizní a spolehlivý. Nezasahovat.

Na uzly konečně nikdo nezaútočil, alespoň ne tady. Stalo se to ale o padesát kilometrů severněji, kdesi nad metropolí, hluboko v území ovládaném Irvinci. Cíle patrně nalezly pasivní radiolokátory, protože o nich Sféra nevěděla. Z hlubokých lesů se vyšplhaly k nebi tři maličké rakety, lezly výš a výš a zanechávaly ve svých stopách slaboučké linie dýmu. Kličkovaly, neboť se nemohly rozhodnout, které cíle jsou pravé a které jsou jen nastrčenými padělky. Systém je nechal zabřednout až kamsi hluboko do prostoru ovládaného svým bodovitým tělem. Potom krátce šlehl a smetl sonickými děly rakety z existence. Nebyl to úkol, který vyžadoval soustředění Sféry jako celku. Vše se odehrálo v na úrovni lokálních subsystémů. Mezi jednotlivými prvky pavučiny proběhly miliardy bitů informací, klamné signály maskovaly pravé informační kanály, špičkový hardware navrhl likvidaci střel, tento návrh prolétl živými mozky, brainware shledal situaci nepříliš složitou a laksně přitakal, zařízení, balancující na pokraji živé a mrtvé hmoty se vyjádřila obdobně. Sonická děla práskla a divadlo skončilo. Už v té době všechny podstatné systémové uzly věděly, kde najít místní raketové skrýše. Ani jeden z těchto uzlů však nenavrhl jejich likvidaci. Nezasahovat.

To byl konečně i přístup Sféry k incidentu, který se odehrál o pár kilometrů východněji. Skupinka vojáků, patrně Irvinců (i když mohlo zrovna tak dobře jít jen o neorganizované bandity) obsadila maličkou vesničku a její obyvatele nahnala na náměstí. Sféra přihlížela.

Zabijí je? Ano, zřejmě.

Je možné masakru zabránit? Ano, ovšem.

Je smysluplné masakru zabránit? Ano, ve hře jsou lidské životy.

Přinese záchrana nějaké ztráty? Ovšemže nikoliv.

Jde o rizikovou operaci? Ovšemže nikoliv.

Je účelné pořídit záznam událostí? Ano, nepochybně.

Je povoleno zasáhnout? Nezasahovat.

A tak Sféra nezasahovala, snímala jen obrázky a pohledy na rozstřílená torza vesničanů se utápěly v jejích databankách.

Jinak byl den nezvykle klidný. Většinu akce vyplňovalo sledování známých a nijak se běžným zkušenostem nevymykajících obrázků. Po dvou hodinách, když už mnohé indikátory zúčastněného bio- a brainwaru hlásily vysoké přetížení, začaly do Sféry padat další uzly. Sypaly se ze stratosferických výšek jako mouchy, rychle se rekombinovaly do systému a jejich drobná těla se okamžitě počínala maskovat před pozemním nepřítelem vypouštěním falešných cílů. Nejzatíženější uzly se ze systému vyvazovaly. Šplhaly nahoru, kombinovány stále do řídkého roje, schopného koordinovaného jednání. Obloha se zkrátka hemžila. Nezasvěcený pozorovatel patrně ani nezjistil, co se odehrává. Výměny uzlů obvykle podléhaly perfektnímu maskování. Systémová obměna Sféry proběhla hladce, během deseti minut se vyměnilo třicet procent materiálu jejího těla, aniž by na jediný okamžik poklesla její akceschopnost a výkonnost.

Vyřazený roj se odebral na sever. Vystřelil sám sebe nahoru do stratosféry, stočil se směrem k pólu a stále v koordinovaně fúzním stavu rychle mířil vstříc civilizovaným částem světa. Hranice krizové oblasti překročil po patnácti minutách, po dalších pěti pak začal ztrácet výšku.

Nad vojenskými základnami zakroužil, nikoliv nepodoben rojícím se včelám. Mezi systémovými prvky prolétly linie informační sítě, torzo Sféry došlo k závěru, že další koordinovaný postup není nutný a systém překročil disperzní linii.

A tu se jednotlivé uzly rozsypaly, odlétly do stran v náhlém chaosu, kdesi za oknem stroje se něco rychle míhalo, obloha se rozmázla a z neexistence se vylouply lidské paže, dlaně, kombinéza, ještě oči rychle mrkaly. Bolest hlavy. Únava. Dezorientace. Křeče v těle, chvění dlaní... čip v mozku odpálil sérii stimulujících signálů, které rychle vyčistily hlavu od šokové vlny, jen chaos ještě zůstával. A do znovunalezeného vědomí, stále ještě zahlceného miliardami bitů dříve zpracovávaných údajů, se vkradl obraz rychle rotující země, k níž se stroj řítil pod dokonalým řízením automatikou. Na lidském čele se objevily kapky potu.

2.

Dům. Rozpadlá střecha, zašedlé zdi, okna bez skleněných tabulek. Zhrouceným zdivem je vidět na schodiště. Cihly vysoko u střechy očouzené, zamazané od sazí. Dýmové čáry se po nich roztahují od středu, z míst, kam dopadl granát. Na střeše kupodivu neporušená konstrukce anténního systému, určeného pro příjem dávno neexistující televize.

Jsem moc vysoko. Kříž se přesunul o pár úhlových stupňů dolů. Dívka jej sledovala.

To už je lepší. Dokonce zbytky tabulek. Byty... obydlené? Kdoví. Těžko. Ve městě neexistovaly obydlené byty, přinejmenším ne v této čtvrti. Snipeři z okolních hor udělali svoje. Nikomu se nelíbí bydlet v bytě, do jehož oken se trefují kulky. Dole, v nižších městských čtvrtích, to pochopitelně bylo jiné. Ale tohle je periferie. Moment! Cedulka na zdi!

Dívka zamrkala. Zoomer se bzučivě zatočil, cedule vyrostla, ale písmo bylo nečitelné. Částečně zamazané rozmlácenou omítkou, částečně okouřené od dýmu. Bylo to domorodé písmo, nikoliv latinka. Děvče zavrtělo hlavou. Metropole. Město nápisů.

A město bylo opravdu plné nápisů. Kříž sklouzl dolů a přeskakoval počmárané zdi. Cosi se pohnulo. Nitky přelétly doprava, jako by něco honily.

Někoho honily. Dítě? Ovšem, malý chlapec, ani ne desetiletý. Na cestě do školy? Nesmysl! Tady přeci nefungují školy. Dlouhou dobu ne. Ale ta brašna... patrně se vrací domů. Možná prodával věci na černém trhu. Možná kradl. Možná... Ale nejspíš se vrací domů. Má-li nějaké doma.

A tady... něco většího! Auto! Děvče bylo uneseno. Dokonce jedoucí, fungující auto! Úžasné! Jak je to už dlouho, co jsem neviděla auto? Tady ve městě? Bývaly doby, kdy dívku bavila auta. Bylo to akční. Chodci jsou sice drobnější, ale pohybují se pomalu. Zvládá je i břídil. Auta jsou taky snadná, ale ne vždycky. A zvlášť ne v tomto městě, kde řidiči z pochopitelných důvodů jezdí velmi rychle... a kde neustále mění průběžný směr i trasu. Jenže auta už vycházejí z módy. Dnes nikoho nezajímají osobní vozy, protože už na nich každý má slušné skore. Kromě toho, po pravdě řečeno, auta téměř vymizela. Jen kšeftaři na černém trhu dokáží sehnat pohonné hmoty. Auta pomíjejí, lidé zůstávají.

Staří dobří chodci. Budiž. Kříž se opět posunul. Přelétl po zdi zříceniny, vyzdobené sérií nápisů. Tentokrát to byly nápisy ve světovém jazyce. Většinou pomýlené, pomatené, z větší části nedávající valný sémantický smysl.

Slovní hříčku, PEACE OF SHIT, hlásil jeden z nich. A hned kousek za ním další: DO NOT GIVE IT UP... a dokonce naprosto nesmyslné, osamocené NEVER. Mezi tím vším spousta dalších čmáranic, linek nastříkaných spreji, nejpodivnějších symbolů. Ach ano, město nápisů. To jediné metropoli ještě zůstává. Ještě jeden: WHAT A DAY! Stupidní, pomíchané nápisy.

Muž v kabátě v nejlepších letech. Dvě mladší dívky v otrhaných šatech, sotva osmnáctileté. Že by nikdo víc? Ulice je prázdná. Tady překáží střecha domu, támhle zase zřícenina mostu. Další ulice. Tentokrát nízká zeď. Na jedné straně důchodce s taškou na kolečkách. Zbytek liduprázdný.

Důchodce! To snad ne! Kdo se tu ještě stará o důchodce! Dívka zavrtěla hlavou. Musím hledat dál. Důchodci nic neřeší, protože nejsou důležití. Pravda, někteří lidé říkají opak. Dívka se často setkávala s názorem, že práce na starých a dětech přináší měšťanům velké duchovní ztráty - a je tudíž velmi efektivní. Sama to ale považovala za překombinované.

Kříž prolétl po zdi a děvče stačilo zahlédnout uprostřed rozpitých čmáranic slova THE PLACE WE. Nitky propluly až ke konci ulice a zarazily se o hraniční sloup stěny. The place we... co? Co vlastně? Něco tam nebylo v pořádku, děvče zaváhalo, rychle přesměrovalo zoomer, na okamžik do zorného pole vplul stařeček ploužící se k nápisu, potom první písmenka. THE PLACE WE ARE DIING FOR.

A tu to uviděla. Bože, co je jen tohle za národ? Mají-li už potřebu něco sdělovat světu v globálním jazyce, ať se ti hlupáci ten jazyk naučí! Měkké "i"! K čertu! Je to jen smečka nevzdělanců. Děvče mělo za sebou čtyři semestry studií a za nevzdělance se nepovažovalo. Inteligence svázaná s puntíčkářstvím. Dívka shledala, že pravopisnou chybu nedokáže přenést přes srdce. Měkké "i"! Ti zatracení idioti!!! Mít tak gumu, kterou bych mohla... nebo barvu... mít tak barvu!

Ale já mám barvu. Krátce zalapala po dechu. Pochopitelně, že mám barvu. Stačí jen říci vlastnímu ukazováčku, aby se pohnul. Pitomý, primitivní, nevzdělaný národ. Půjčím si od nich trochu té barvy. Někdo za ně musí vyžehlit jejich přiblblé pravopisné chyby!

Křížek sjel k nápisu a dívka přimhouřila oko. Uprostřed zorného pole teď viděla pouhá tři písmenka: DII. Zoomer krátce zabzučel, jak dolaďoval obraz.

A čekala. Musí tu být! Co nevidět tu k čertu ten omšelý chudák musí být! Krátce zaváhala, zda nemá kříž odeslat stranou a přehlédnout znovu celou ulici, ale tu se stařík vloudal do obrazu. Jako by zaváhal, zastavil se na chvíli těsně před písmenkem "d".

"Dělej, chytráku, hni sebou, dělej," procedila dívka mezi zuby, "dělej dělej."

Poslechl ji. Udělal nesmělý krůček, potom ještě jeden. Nato se jeho hlava rozlétla jako explodující pomeranč. Zoomer dokonce sejmul barvy. Promíchaná tříšť krvavě rudé, zahnědlé i šedivé barvy vycákla dozadu, přelakovala chybné písmenko nabublaným a nechutně kypícím cárem a bezhlavé torzo se bez jediného pohybu složilo přes pojízdnou tašku. Kdesi uprostřed kaše na zdi vyhřezl zbytek lebky, obklopený chuchvalci vlasů.

Pravopisné chyby!

Zoomer cvakl a nitky zhasly. Dlouhých deset sekund děvče fascinovaně zíralo do černa. Potom se obrátilo, dlaněmi se zapřelo o kládu, puška sklouzla stranou a dívka se otočila na záda. Rychle se vyšplhala nahoru, tak, aby neležela, ale seděla. Krátce mrkla nad sebe, do šedivých mraků. Cosi tam vysoko na nebi kroužilo, točilo se, měnilo obrazce. Stovky kamínku z imaginární mozaiky. Za poslední měsíce si odvykla vnímat ty kamínky.

Chtělo by to cigaretu, usoudila a vsunula dlaň do kapsy. Nalezla balíček, vyndala jej, vyklepla tabákovou trubičku a vsunula si ji do úst. Špinavé prsty nalezly zápalky a několikrát škrtly.

Nato si dívka přeměřila hemžení nad její hlavou, sklouzla pohledem po zalesněných horách a pomalu, velmi pomalu nasála dým.

Oh, what a day!

3.

Drahá Jillian,

promiň, že píši tak pozdě. Od chvíle, kdy jsem dostal Tvůj poslední dopis, utekl celý týden - a to je neskutečně dlouhá doba. Důvod mého zpoždění je jednoduchý: jsem v posledních dnech zoufale unavený. Dokonce tak moc, že po večerech nemívám na psaní dopisů ani pomyšlení.

Nevím, zda si lidé v běžných situacích vůbec dokáží představit, co to znamená být unavený. Únava, kterou prožívám, je tisíckrát horší, než jakou jsem poznal kdykoliv dřív, před zahájením mise. Člověk, který neprošel zkušeností práce v takzvaných "univerzálních homeostatických systémech" nikdy nepochopí to, co se ve mně odehrává. Po pravdě, mnohé údaje o práci v nitru Sféry jsou pro běžnou laickou veřejnost hrubě zkreslovány. Říká se například, že piloti účastnící se akcí nad Sevrenií nejsou při vědomí. Říká se také spolu s tím, že jejich mozky pracují jako součást globálního vědomí, které jejich psychiku vypíná. To je a není pravda; mám-li být exaktní, tak je to velmi nepřesné. Lidský mozek není něčím, co by bylo možné na povel odpojit. Má-li pracovat na vrcholové úrovni, tedy má-li zpracovávat tak obrovská a komplexní kvanta dat, jaká denně proudí kupříkladu mojí hlavou, potom musí být psychika aktivní. Sféra neuspává lidi, aby využívala jejich prázdných myšlenkových šablonek. Podobné úvahy jsou směšně naivní. Přesto si ale z misí příliš nepamatuji. Je to způsobeno několika důvody.

Prvním důvodem je fakt, že Sféra, neboli gigantický systém homeostatů, sice nemá globální vědomí (něco takového neexistuje a je to jen výmyslem senzacechtivých novinářů), má však globální myšlení, globální koordinaci vnitřních subsystémů a globální identitu. Vědomí vlastní, individuální identity, je tím do značné míry zastíněno. Nenajdeš kapky pitné vody, které kdosi vylil ze sklenky do oceánu. S lidskou duší uvnitř systému Sféry je to stejné.

Druhým důvodem je fakt, že mým mozkem protékají příšerná kvanta dat. Lidské mozky tvoří takzvanou brainwarovou složku celé Sféry a to je nejdůležitější řídící složka. Kromě lidí jsou tu pochopitelně moderní bioware i nebiotické homeostaty, to je pravda. Jenže bez brainwaru by nikdy takový systém nemohl fungovat. Do mého mozku jsou tak minutu po minutě cpány gigabity údajů vztahující se k útržkům procesů probíhajících v mnohdy velmi vzdálených uzlech Sféry, což přirozeně přináší totální informační chaos. Stalo se mi dokonce několikrát, že se mi do hlavy dostaly vzpomínky jiných pilotů, vymetené jednoduše informační vichřicí z jejich stejně zatížených hlav.

A tak sice neztrácím vědomí, ale z jednotlivých akcí si mnoho nepamatuji. Ani není oč stát. Ty útržkovité střípky samy o sobě stačí. Mnohdy před spaním zavírám oči, abych uvnitř svých pevně sevřených víček viděl rozbombardované čtvrti Sevronu, metropole dnes už neexistující země, po jejíž půdě pobíhají zdivočelé tlupy banditů. Čtvrti stále živé, ale poznamenané strachem ze sniperů. Čtvrti napadrť rozmlácené. Spálené lesy. Hromadné hroby. Válečné linie. Ach bože! Je to všecko tak zoufale smutné.

Navzdory tomu - či snad právě proto - ani na okamžik nelituji. Já vím, co se tam dole pode mnou odehrává. Opravdu to vím. Jsem svědkem strašlivé tragédie a uvědomuji si, jaký význam naše letecké operace mají. Pro reálné bojové akce není politická vůle a zřejmě by ani nebyly žádoucí. Těm lidem tam dole můžeme jen málo pomoci. Ale hlídáme nebe, tak, aby na sebe nemohli útočit ze vzduchu, hlídáme hranice, tak, aby se konflikt nerozšířil, a já věřím, opravdu věřím, že se nám tragédii podaří přibrzdit dříve, než se Sevrenie promění v jediný obludný masový hrob. To je naše opravdové poslání. Ochrana okolního světa před možnou rakovinnou nákazou, ochrana alespoň nejzákladnějších principů humanismu a tlak na znovunastolení demokracie. Že jsou to jen vznešené a prázdné termíny? Doufám, že ne, vskutku se modlím, aby tomu tak nebylo.

Věřím, že tomu tak není, a to mi i v mé současné únavě dodává životní sílu. Právě to, a z toho vyplývající intenzívní pocit smyslu.

Ale asi Tě zatěžuji spoustou děsivě smutných věcí, které se do dopisů nehodí. Obraťme list. Prohlížel jsem fotografie, které jsi mi poslala, Jillian. Ty domky, z nichž si můžeme vybírat. Neřekl bych, že je nutné ohlížet se na cenu. Mise nasazeného vojenského pilota jsou zatraceně dobře placené. Až se vrátím - a já se již nemůžu dočkat, až ty zbývající dva měsíce budou za mnou - budeme patřit mezi bohaté lidi. Vybírejme tedy podle jiných kritérií.

Vlastně se Ti přiznám, že bych výběr klidně nechal na Tobě. Znám Tvůj vkus a věřím, že vybereš dům, ve kterém budeme šťastní. Budova v Medow Gate mi přijde trochu nabubřelá, domek u Shadow Rocks zase polorozpadlý, ale možná to dělají ty fotky. Nepředpokládám, že bych mohl adekvátně posoudit všechny klady a zápory, když si ta stavení neprohlédnu na vlastní oči. Ty tuto výhodu máš. Sám bych preferoval White Sands. Zdá se mi to dobré. Mimo civilizaci (podle toho, co píšeš), zachovalé, snad i moderní, poblíž moře, s půvabnými lesy na severu. Připadá mi to velmi, velmi romantické. Stačí se na chvíli zamyslet a vidím sám sebe právě ve White Sands, vidím se spolu s Tebou, jak se touláme po lesích, koupeme v moři... jak se po nocích díváme na hvězdy... vidím nás oba v zimě na sněhu, v jarní trávě, vidím nás, jak odháníme komáry za horkých letních nocí... asi se mé hodnoty trochu mění, Jillian. Dříve jsem podobné úvahy pokládal za zjemnilý sentiment. Teď mi i takové detaily, jako jsou klidné letní večery, chybí. Velmi chybí. Nejzákladnější atributy normálnosti mi scházejí. A do toho ta únava. Vím, budu to muset ještě osm týdnů vydržet. Lékaři říkají, že je to běžné. Když se vracím z akcí, vždy mne strašlivě bolí hlava. I to je prý běžné. A já tomu věřím, protože i ostatní piloti mají takové potíže.

Jillian, rád bych, abys navštívila mé rodiče. Moc by mne to potěšilo. Jsou to přeci jen už starší lidé a víš stejně dobře jako já, že byli proti tomu, abych šel do Sevrenie jako dobrovolný vojenský pilot. Jsou velmi staromódní a velmi starostliví. Píši jim a vím, že se občas vídáte. Ale nemáte to zas tak blízko a já budu šťastný, když jim mé pozdravy vyřídíš osobně, protože lidské kontakty jsou vždy lepší než strohý dopisový papír. Taky bych rád, kdybys jim vyřídila, že jsem v naprostém pořádku. Budou šťastní, když to od Tebe uslyší. Nezmiňuj se prosím o mých únavách, jen by si zbytečně dělali hlavu. Pozdravuj také Donalda a Alici (mimochodem, Jimmy už chodí do školy; je to pravda?), pozdravuj také... pozdravuj všechny naše známé. Známé z normálního života. Jak moc mi teď schází vše, co je jen trochu normální!

Myslím, že nebudu psát víc. Přiznám se otevřeně, bolí mne hlava, Jill. Dnes to bylo opravdu husté. V hlavě mám jakési útržky z masakru vesničanů, záběry území zlikvidovaného napalmem, ach ne! Nesmím si ty věci připouštět. Prostě mne jen bolí hlava. A tak už nebudu pokračovat, i když je ještě tolik věcí, které bych Ti chtěl říct! Tolik dříve drobných, teď však důležitých postřehů, tolik detailů proměněných do zásadních principů, je toho prostě tolik! Miluji Tě, Jillian. Strašlivě Tě miluji. A moc mi chybíš. K čemu ještě jiná, zbytečná slova? Miluji Tě.

S láskou,

Tvůj Jordan Hanks

4.

Adrien La Roque, nájemný žoldák ve špinavých šatech, seděl pohodlně opřený o silný kmen borovice a sledoval, jak o několik desítek metrů níže skupinka zbídačených Irvinců obskakuje raketomet. Jejich postavičky mu přišly směšné. Nevnímal je příliš, přihlížel jejich snažení s nevelikým zájmem. La Roque přežvykoval cigaretu, odpočíval a částečně se snad i nudil. Bundu maskáčů měl hned po pravé ruce. Visela na nízko situované větvi borovice a pomalu osychala. Žoldák si po dlouhých dnech ve špíně šaty začal prát, nijak s tím ale nespěchal. Bral kus po kusu. Dnes přišla na řadu část, kterou si přehazuje přes ramena.

Maskovaná zelená bunda perfektně splývala s pozadím. La Roque ji pochopitelně viděl. Kdyby stál o dvacet metrů dál, měl by už potíže. Teď ji měl na očích, spolu s heslem, které na ní bylo už v okamžiku koupě. Drobný nápis nad srdcem. Let's blast the world inside out! Kdoví, kdo ta slova do zelených skvrn maskáčů vetkal. Ale La Roque je považoval za osobní motto. Nedělal celý život nic jiného, než že jednotlivé světy pochybných diktátorských státečků pomáhal obrátit naruby, aby jednoho diktátora mohl nahradit diktátor jiný, který právě jemu dobře zaplatil. Neexistovala válka, která by pro něj byla osobní. Snad jen ty první války, ty kdysi na počátku. Teď to byla rutina. Zaplaťte, pomůžu vám. La Roque byl člověk, na kterého Sever vypsal mezinárodní zatykač. Nedělal si s tím hlavu. V posledních letech navštívil západní i východní oblasti Severu nespočetněkrát. Nikdy jej nechytili a nikdy to ani nepředpokládal. Tento člověk dokázal přesvědčivě měnit identity a mést za sebou stopy. La Roque byl jednoduše profesionál. Války střídal rychleji než oblečení a patřil k těm lidem, o kterých se říká, že je jejich profese baví víc než sex. Konec konců, taky nebyl jediným profesionálním žoldákem, který se zde, v Sevrenii, toužil napakovat. Trochu dobrodružství, trochu rutiny, spousta peněz. Tak to viděl, když tento kšeft bral. Dnes, po mnoha týdnech mezi nejzuboženějšími chudáky, se na poslední obchod díval velmi kriticky. Příště se budu moc rozmýšlet, pomyslel si a odklepl popel z cigarety. Opravdu, zatraceně moc se budu rozmýšlet. Uzavřít smlouvu s těmito primitivy, to byla základní chyba. Dobrodružství, zvyk. Snad. Prachy těžko. Dnes není válka jako válka. Radši se nechám zaplatit od někoho, kdo bude chtít zorganizovat vojenský puč. Jít do nepřehledné džungle bez jakýchkoliv záruk, to už podruhé neudělám. Nebo se aspoň budu rozmýšlet. Naletěl jsem jako malý kluk.

Poposedl. Zdálo se, že Irvinci dole pod ním, hluboko pod zeleným svahem, raketomet zvládli. Ti chytráci se ani nepokusili zbraň maskovat! Kovové mouchy protínaly nebe nad hlavou hustou pavučinou tisíců bodů a trpně přihlížely, jak se sebranka bláznů chystá některou z nich dostat. Kdyby se té věci jen trochu zachtělo, všechny by nás v mžiku upekla! Jsou to jen přihlouplí idioti.

Vyšší, černovlasý Irvinec s plnovousem, jako vystřižený z levného filmu o banditech, obskakoval skupinku dalších vojáků a křiklavým hlasem udílel rozkazy. La Roque se díval. Nebyl napjatý. Věděl, co může očekávat. Vojáci odpálí raketu, roj nad hlavou se pobaví tím, že si ji pustí až k tělu, a pak ji líně a bez zájmu sundá. Škoda střeliva. Kdyby ji odpálili do Sevronu, aspoň by nadělali škodu. Ne snad, že by právě tohle La Roque považoval za moudré, jen si říkal, že to, co dělají teď, je prachobyčejným plýtváním munice.

Se syčivým jekotem raketa vylétla. Vyšplhala se nad hlavy Irvinců, rychle překročila linii, na níž odpočíval La Roque, stále svištěla a pískala a v jejích stopách se rýsovala šedivá linie dýmu. Včely na nebi se rojily. Jenže to dělaly stále. Žoldák mlčky pokýval hlavou. Ani náznak zájmu. Proč taky? Tohle není letka vojenských stíhaček. Tohle je homeostatická zbraň. Naše pitomé hračky jí neublíží.

Raketa už téměř dosáhla nejnižších vrstev obsazených nebeskými stroji. Kličkovala teď; zoufale se snažila rozeznat klamný cíl od pravého, vytipovat, který z nich je jen loutkou a který je opravdu cenný, hádala, kde nadělá největší škodu. Pochopitelně zbytečně. Cílů byly tisícovky a maskování bylo perfektní. Ve dvou stovkách metrů nad zemí se střela roztočila jako vlček. Bezradná stejně jako střelka kompasu v magnetické bouři, vířila do stran a dým v jejích stopách kreslil načechrané smyčky. Včely konečně zareagovaly. Nejbližší uzly sítě se roztáhly mírně do stran, raketa si vybrala první z nich, zacílila a nabrala na tempu. Síť ustrnula, potom se její uzly opět klidně roztančily ve svých nevyspytatelných drahách, raketa práskla, rozkvetla do ohnivé kytice, hrom zaduněl, rozlámal se o travnaté kopce, a to již ve stopách střely odpadávaly nacuchané zbytečky kovu, zahalené do klubka dýmu. Nejbližší uzel operující na obloze se nacházel celých sto metrů daleko od exploze.

Věděl jsem to, pokrčil La Roque rameny. Věděl jsem, že ani jednu z těch věcí nesundají. Jenom plýtvají municí. A Irvinci vztekle pobíhali kolem raketometu, pořvávali na sebe, jejich velitel zuřil, skřípal zuby a jeho hlas se nesl až sem nahoru. Nu, La Roque se nudil.

Potom velící Irvinec zanechal své vojáky napospas jejich osudu a vykročil vzhůru do svahu. Žoldák po dlouhých třicet sekund přihlížel, jak se k němu bandita blíží, aby posléze odhodil cigaretu do trávy. Líně se zdvihl a natáhl se pro bundu. Připadala mu už docela suchá.

Přes ramena ji nasoukal právě ve chvíli, kdy se Irvinec dostal k vrcholku srázu.

"Pěkné, Selaminosi," nahodil kousavě. "Kolikátá to byla už tento týden raketa?"

"Platíme tě," zavrčel Selaminos.

"Platíte mne... za co? Abych vám pomohl a nebo se choval jako idiot? Pět raket ve dvou dnech. Jsme zřejmě dost bohatí."

Rozcuchaný Irvinec oděný do potrhaných šatů a kontrastně perfektních, nablýskaných šedých holínek, černé vlasy slepené potem a špínou, o celou hlavu pak vzrůstem vyšší než La Roque, po něm vztekle šlehl pohledem.

"Platíme tě, aby ty naše rakety dolétly."

"Dolétly?" zazubil se La Roque. "Hovno. Ty nikdy nedoletí, Selaminosi."

Irvinec se vztekal.

"Mám tě plný zuby, Adriene. Vážně plný zuby. Cpeme do tebe prachy a ty nám v odpověď říkáš jen nemůžeme, nejde to, na to zapomeňte! Já na to nehodlám zapomenout."

Žoldák mávl smířlivě dlaní.

"Vaše prachy jsou zrovna tak mizerné jako vaše vojenská taktika. To, co děláte, je stejné, jako jít klackem proti kulometu."

"Nikdy se nebránili. Nejsou si jistí. Ta věc na nás shora nikdy neudeřila. Ona se nás bojí!"

La Roque si o tom myslel své, ale přešel to jen krátkým pokýváním hlavy.

"Podívej, Selaminosi, sedněme si večer. Projdeme naši situaci, probereme pozice blízkých základen, ujasníme si strategii. Je myslím na čase to udělat."

"Co chceš probírat? Vytlačujeme Suty sice pomalu, ale jistě. Dosud ještě kontrolují Sevron. Brzy už nebudou."

"To je stejně tak naivní jako i nebezpečná iluze."

Selaminos zaváhal.

"Chceš říct, že nevítězíme?"

"Pochopitelně, že ne."

"Podívej se na východ, La Roque! Jen se tam podívej, chytráku!"

"Podívej se na západ."

Takovou logiku Irvinec odmítl.

"Na západě jsme trochu tratili. Ale třeba Sevron! Že ho mají Sutové pod kontrolou? Vážně? Procházím se po Sevronu každých čtrnáct dní. Sleduj!"

Zašklebil se, zapátral dlaní a vytáhl z kapsy chomáček vlasů. Žoldák ani nemrkl. Pochopitelně věděl, oč se jedná. Kdykoliv docházejí zásoby, sebere Selaminos své nejvěrnější zabijáky a vyrazí s nimi na vlastní pěst do Sevronu. Kdyby je Sutové chytili, roztrhají je na kousíčky. Jenže oni se ještě chytit nenechali. Nu, a v Sevronu Selaminos nakrade jídlo, munici, získá relativně nepoškozené oblečení, dokonce mu zbyde i čas na zábavu. La Roque jej mnohokrát slyšel, jak se tím vytahuje. Kdykoliv se Irvinec dostane do metropole, zabije tam děvče. Kdysi si dokonce začal dělat čárky nad šněrovadlem, těsně u nártu, potom toho ale nechal, protože zjistil, že by si brzy rozřezal boty. La Roque tím z hloubi duše pohrdal. Nepříčily se mu Selaminosovy úchylky. Nezajímaly ho. V kategoriích humanismu, úcty k lidskému životu a základů morálky se už dávno odnaučil uvažovat. La Roque byl profesionál a za svůj život viděl takové hrůzy, že Selaminos byl proti těm slabším nočním můrám stále ještě nula. Jenže úchylky vedou k zkratovitému a iracionálnímu chování - a tedy k chybám. Přesněji: k hrubé neprofesionalitě. Profík nikdy nezabíjí pro zábavu. Zabíjí kvůli ochraně svého života, popřípadě kvůli ziskům. Ne pro potěšení. Amatér se zabíjením baví a tím je mezi těmito dvěma kategoriemi jasně vymezena dělící čára.

"Tvoje výstřelky mne nezajímají, Selaminosi," mávl otráveně dlaní.

"Zapomněl jsem," zašklebil se Irvinec pohrdlivě, "že i ty jsi ze Severu. Máte v sobě ty vaše tupé morální zásady zakódované někde až na úrovni genů."

"Dobře víš, že to není pravda. Je mi lhostejné, co v Sevronu děláš. Utekli jsme ale od tématu. Snažil jsem se ti naznačit, že bys výsledky Irvinců ve válce neměl chápat jako příliš optimistické."

"Výsledky Irvinců posoudím líp než ty. Zato tvoje výsledky jsou chabé. Adriene, spousta věcí, které děláš, se mi přestávají líbit."

"Nejsem tu od toho, aby se ti líbily. Jsem tu od toho, abych se choval jako profík. Jsem placený žoldák, nezapomínej."

"Námi placený!" odsekl Selaminos navztekaně. "Pamatuj, jsi tu námi placený. A koukej se zatraceně snažit, abychom aspoň jednu z těch zasraných severských včel nad našimi hlavami dostali dolů! Já tě varuju, Adriene, opravdu tě varuju."

La Roque znechuceně pokývl hlavou a otočil se k banditovi zády.

5.

Jordan Hanks, pilot multinárodních vzdušných sil sestavených před necelým rokem Severní federací, vstoupil do baru až dlouho po večeři. Hanks se nikdy příliš nezabýval flámováním. Alkohol ho nelákal - a v situaci, v níž se nacházel, by pochopitelně vyšší promile v krvi znamenalo drastické komplikace. Ani ostatní piloti nepili. Ne mnoho. Alkohol totiž nebyl jen znamením rozjařeného večera. Byl také synonymem pro příšerné utrpení po návratu z akcí, kdy čipy v hlavě zoufale týrají zlenivělý a pitím dočasně narušený mozek. Když se na základnu dostal, jednoho dne se Jordan Hanks opravdu opil. Příštího dne večer měl po návratu z mise tak rozmlácený mozek elektronickou stimulací, že se po dlouhé hodiny obával, zda nezešílí. V baru se tedy moc nepilo. Popíjelo se spíš a spolu s tím se hrály hazardní hry. Karty. Kostky. Laserové střelnice nikoho nelákaly, toho bylo až moc v reálu. Zato pintball zabíral. Taky stolní fotbal. Ovšem, všude tu křičela muzika. Bez ní by bar nebyl barem, ale hernou.

Jordan Hanks, stejně tak jako i ostatní piloti, ve skutečnosti žádné letadlo neřídil. Nezvládl by to. Složitou navigaci a nadlidsky obtížné koordinování systémů strojů ovládala automatika ve spolupráci se Sférou. Piloti přesto byli řídícím prvkem, aspoň do jisté míry tomu bylo tak. Jejich mozky definovaly brainwarovou vrstvu Sféry a braiware představoval nejpodstatnější složku roztroušeného řízení. Z důvodů možného stínění či rušení potom nemohl brainware zůstávat na základnách. Lidé tedy museli do strojů a jejich životy se tudíž dávaly v sázku stejně jako ve stoletích dřívějších.

Hanks minul stůl obsazený nejbližšími známými a vykročil kamsi do zadní části baru. Piloti si jej všimli.

"Dáš si s námi karty, Hanksi?" ptal se Jimmy Steel, maličký mužík s nazrzlými vlasy. "Máme tu ještě místo."

"Díky, ale nemá to význam. Nezdržím se."

"Hlava?"

"Zatraceně, ta zrovna dnes bolí míň než jindy," mávl dlaní Hanks. "Možná si dám partičku později, Jimmy."

Steel kývl.

"Jak myslíš," řekl a obrátil se ke kartám.

Jordan Hanks nechal hráče za zády. Kráčel k automatům a muzika nad jeho hlavou řvala:

grey - oh that's so boaring

that means smoky clouds

white - it's a little better

nerve gas, or so it sounds

Barev bylo víc, ale Jordan je nebral na vědomí. Znal text zpaměti. Namísto toho krátce přeběhl zrakem místnost. Co o těch lidech vlastně vím? Ochránci demokracie? Lidských práv? Životů? Ach! Jsou tu pro peníze, do posledního z nich! I já jsem tu pro peníze, přes veškeré ty své zásady je to asi pravda. Konečně za každou z těch tváří se skrývá individuální život... který díky Sféře přestával být striktně soukromý. Lidský mozek občas zpracovával tak zběsilá data, že zmateně odesílal na výstupní interface věci, které se tam dostat neměly. Hanksovi se jednou do hlavy vloudila vzpomínka na jakousi divokou sadomasochistickou party. Nezjistil nikdy, čí paměti to byly. Dotyčný totiž nikdy v celém střípku zatoulaných dat nepohlédl do zrcadla. Ale někde tady mezi piloty ten člověk byl, podobné obrazy nevznikají samy od sebe. Piloti byli mnohokrát ujišťováni, že vstupem do Sféry zůstanou jejich soukromá tajemství zachována. Byl to omyl. Vzpomínky byly vymetávány z lidských hlav elektronickou bouří zřídka; nemělo se to stát, ale stávalo se.

Někde daleko v hloubi hracích automatů stála u pintballu nazrzlá blondýna Geena Strattová a mlátila dlaněmi do tlačítek. Stroj pískal, bublal, zvonil, rachotil a cinkal a po jeho desce se rozlétaly kytice ohňostroje. Kulička lítala od strany ke straně, odrážela se od mantinelů a vracela se k nim, vystřelena pružinovými pacičkami.

"Ahoj Jordane," řekla Geena, aniž by zdvihla zrak od automatu.

"Ahoj Geeno," pozdravil ji. "Vede se?"

"Po dlouhé době to ujde," zašklebila se, párkrát praštila pěstí vztekle do stroje a obrátila se k němu zády. "Co ty? Budeš už brzy končit, že?"

"Doufám."

"Za ty prachy to stojí."

Hanks neprotestoval.

"Asi ano. Ale já tu nejsem kvůli penězům."

"Tomu sám nevěříš."

"Nejsem tu jenom kvůli penězům," opravil se.

Dívka si jej dlouze přeměřila.

"Ty jsi nenapravitelný idealista, Hanksi. Vážně. Všichni to o tobě říkají a je to pravda. Když jsi sem šel, dělal sis nějaká předsevzetí?"

"Vyhýbám se předsevzetím."

"Ani jediné?" naléhala.

"No...," připustil Hanks, "slíbil jsem si, že nikdy nikoho nezabiji jinak než v sebeobraně."

"Chytré," zašklebila se dívka. "Myslíš, že se tě Sféra zeptá?"

"Nikdy nikoho nezabiji jinak než v sebeobraně při plném vědomí," doplnil.

"Cena lidského života..." zavrtěla hlavou a obrátila se zpět k pintballu. "Ani po těch týdnech tě to neomrzelo, Hanksi?"

"To jsou věci, na něž by člověk měl být hrdý! A ne se za ně stydět," řekl dotčeně.

"Dobře, zapomeň na to. Je to vlastně hezké. Líbí se mi to. Moc se mi to líbí, Jordane, zvlášť uprostřed tadytoho každodenního svinstva. Stavíš se večer? Na sklenku?"

Byly chvíle, kdy Hanks váhal, zda není posledním, koho ještě Geena nedostala do postele. Kdoví, co se té dívce honí hlavou? Patrně bych se divil. Docela ho to zajímalo, ale zrovna její vzpomínky k němu Sféra nikdy nezavála.

"Asi ne, Geeno, i když děkuji za pozvání."

Geena se usmála a tentokrát to byl opravdu nejnevinnější úsměv, jaký si jen Hanks dokázal představit.

"Jillian? Ty nejsi jen idealista a humanitou poblouzněný snílek. Ty jsi snad dokonce i věrný, Hanksi!"

Jordan otevřel ústa, aby je po chvíli nejapného zírání zavřel.

"Závidím jí," řekla Geena po chvíli a on si náhle s překvapením uvědomil, že to bylo míněno docela vážně. "Budete jednou moc šťastní lidé. Nic, Jordane, nevšíměj si mne. Ale... víš?" zdvihla nenapodobitelně obočí, "stejně se můžeš stavit, budeš-li chtít. Vážně se můžeš stavit."

"Půjdu hrát karty, Geeno," kývl jí Hanks a vydal se zpět do sálu.

6.