Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Ondrej Trepáč

Závet

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Závet

Ondrej Trepáč

" Ty si ju zabil! Ty a tvoja neschopnosť!" - kričal radca Krammel, koľko mu starecké pľúca dovolili. - "Vždy som hovoril, že ty nie si muž pre našu dcéru. Mala sa vydať za niekoho lepšieho. Možno by teraz ešte žila."

" Hovoríte nezmysly, otec..." - začal mu nesmelo oponovať Sarandib, ale svokor ho príkro prerušil.

" Pre teba som excelencia, ty chudák!"

" Mýlite sa, excelencia! Ja som Cvelitu miloval! Veď mi zachránila život. Nikdy by som..."

" Mlč, ty...! - radca Krammel sa zasekol. Akosi mu neprichádzali na um príhodné slová.

Horšie však bolo, že ani Sarandib nevedel narýchlo, čo povedať. Smrť jeho manželky Cvelity ho síce neprekvapila, bol na ňu vlastne už dlhšiu dobu pripravený, no i tak na neho ťažko doľahla a prežíval veľký zármutok. Chcel svokrovi povedať, že on sa o jeho dcéru celé roky poctivo staral, ale akosi to z neho nechcelo von. Znovu ním zalomcoval plač, ale nezdalo sa, že by to radcom Krammelom a jeho ženou Fordillou nejak pohlo. Ich pohľady boli tvrdé, plné nenávisti a zloby. Napokon, ako vždy. Nikdy ich iných nevidel.

Vlastne mohol byť rád, že sa vôbec dostal na pohreb svojej ženy. Hneď ako svokrovcom oznámil správu o úmrtí ich dcéry, bol odstavený. Svokor mu nekompromisne dal na vedomie, že preberá na seba všetky prípravy na pohreb. Sarandibovi vyhradili miesto až v druhom rade smútiacich, ani k rakve ho nepustili a o smútočnom kare ani nehovoriac. Koniec koncov, ani sa naň nepokúšal dostať. Keď pohreb skončil, počkal kým všetci odídu a potom kľačal pri čerstvom hrobe celé hodiny. Neplakal, nič nehovoril, len tam tak mlčky kľačal a spomínal na vyše dve desaťročia strávené po boku svojej ženy. Na roky dobré i zlé. Domov sa vrátil až v noci celkom zlomený. Zaspal kedysi nad ránom, ale celý čas ho morili ťažké sny.

Zobudili ho ťažké údery na vchodové dvere domu. Obliekol sa, zišiel dolu a otvoril. Stáli pred nimi svokrovci. Ani nepozdravili, ani nepočkali, kým ich pozve ďalej, len ho bez slova odsotili nabok a vošli do domu.

" Prišli sme pre dcérine veci!" - oznámila mu svokra sucho a nečakajúc na jeho súhlas, začala vyberať zo skríň šaty, topánky a vôbec všetko možné, čo za života patrilo Cvelite, a baliť to do veľkých plachiet. - "Ty ich už nebudeš potrebovať!"

Nezmohol sa ani na slovo. Bolo toho na neho priveľa. Len tam tak stál a bezmocne sledoval, ako dvaja starci rabujú jeho dom. Nemal však síl postaviť sa im na odpor. Keď mali všetko zbalené, radca Krammel zavolal zvonka dvoch silných otrokov, ktorí balíky povynášali a poukladali na veľké nosidlá. Sarandib dúfal, že sa jeho svokrovci nasýtili a odídu, ale sklamal sa. Krammel a Fordilla sa nemali k odchodu. Naopak, spustili na neho doslova uragán obvinení a klamstiev. Bolo na nich pritom vidno, že sa v tom doslova vyžívajú, akoby na tento okamih čakali. Nedali mu šancu obhajovať sa.

V tom od dverí zaznel rázny mužský hlas. Prekvapene sa všetci obzreli. Stál tam vysoký muž v tmavom plášti. V ruke držal veľkú koženú tašku.

" Kto ste, dočerta, že sa odvažujete...?"

" Som doktor Alzadi."

"Prepáčte, doktor... ja som... len..." - habkal Krammel.

" Aké?"

" A to už prečo?"

K O N I E C