Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Pavel a Petr Harašímové

Conan - Má krev

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Conan - Má krev

Pavel a Petr Harašímovi

1992 (poupraveno 2008)

Kapitola I. Noc v Tipanu

"Říkám, Izagu proč zrovna já se tu musím ve vlastní hospodě srát s takovým usmrkancem. Všude kolem se to hemží poctivými Nemedijci, jen já, já musím mít živit toho drzého bílého spratka, bohové ví

odkud vůbec je. No řekni, nemám já smůlu?! Ten jeho smrad mi odhání hosty!"

"Tak ho dej královské gardě, jejich psi mají rádi jemné maso," ušklíbl se společník sedící s hostinským u jednoho stolu odkud měli celou hospodu pod dohledem a usmál se škodolibě pod vousy.

"Kradu snad?" vykřikl hostinský a několik hlav okamžitě přikývlo, "stál mě kupu peněz, tak tady bude hnít dokud z něj nesedřu tu jeho směšnou barvu! Zmetek jeden nenažraný! Parchant!" odplivl si hostinský a hlasitě si odříhl, "hej ty tam, bělotinko, hni sebou, nebo ti zpřerážím všechny kosti co jich máš v těle jako sraček po ránu! Vidíš přece, že nemáme, co pít. Tak dělej, povídám ti!" Chvílemi z plna hdrla křičel, chvílemi jen bručel, umorousaný hostinský s břichem přepadajícím přes pás až hluboko ke kolenům a chlemtal pivo jako z kaluže. Byl tak opilý, že se pozvolna, nezvladatelně sesouval dolů k zaplivané podlaze vystlané slámou ale přesto, co se v poslední okamžik vydrápal zpět nahoru, si poroučel další a další. Společník u jeho stolu, Stygiec na první pohled, upíjel jen občas a chlapec v zástěře posluhy moc dobře věděl o louži, která se rozrůstala s pitím vylitým do slámy. Přesto dál nosil oběma. Ranní bití ho stejně nemine, ať už udělá cokoliv. Tak alespoň každý korbel pro hostinského nastavil řádkou hlubokých slin. Rány důtek pak bolí o trochu míň.

Téměř svítalo a v hospodě u Chudáka a Konkubíny bylo pořád plno. Chlapec se neustále točil v jednom

kole. Ze sudů s pivem a pálenky notně ubývalo, protože společnost stále ještě neměla dost, a jediné, co chtěla dělat v tuto chvíli, bylo pít. Trhy v Tipanu byly stejné a vždycky takové. V kořalce se dá spláchnout celý svět a zapomenout, alespoň na chvíli, než se vrátí a nakope jim zase zadek.

Hostinský tvrdě chrápal na poblitém stole, chlapec právě obsluhoval čtveřici Aquiloňanů, řemeslníků co do Tipanu dorazili za příležitostí a teď ji obraceli v záplavě pančované kořalky, když se ten, jemuž hostinský říká Izag a myslí si o něm, že je jeho přítelem, zvedl od stolu. Hodil na zem několik mincí a vyrazil do ranního šera. Sotva se za jeho kolébavým krokem zavlnil závěs obtěžkaný nočním hmyzem, povstala v rohu místnosti tiše další postava. Od hlavy k patě ji pokrýval nános černého prášku, který na něm tvořil prapodivné obrazce a ukrýval tělo pod příkrovem roztančených obrazců. Občas sem chodívali artisti a kejklíři z Vengaliánského cirkusu, který si král Tipanu poručil o každém trhu do města. Ten muž i jeho společníci popíjeli bohatýrsky celou noc. Hoch si však nebyl jist, zda toho obra pití také opravdu

tak zmohlo, nebo vrávoravou chůzi teď jen předstíral. Možná měli ti dva něco společného, ale to hoch zapomenul stejně rychle jako ho ta myšlenka napadla, jen se na malou chvíli jízlivě usmál, protože společník hostinského by si nějaký ten ranní výprask taky zasloužil, proč by měl dostávat bití jen on sám. Možná proto nechal artistu odejít bez zaplacení. Věděl, že bude v hospodě za chvíli zpět, nebo možná taky už nikdy. To bude jen pár ran navíc, to se dá vydržet.

Izag šel jednou ze špinavých ulic Tipanu. Našlapoval tiše, opatrně. Uši nastražené, hledal za sebou nějaké známky pohybu. Ráno v Tipanu zelo prázdnotou. Nevěděl, kdo k sakru je artista ukrytý pod příkrovem prášku batisbatry, ale podvědomě se ho bál. Poslední dobou, od doby, kdy do města dorazil cirkus, jej potkával až příliš často, aby to byla jen náhoda. Prášek batisbatry si taky nemůže obyčejný cirkusák dovolit. Navíc dnes z něj celý večer artista nespustil pohled. Bylo v něm cosi zlověstného. Jako úsměv v tlamě bestie. Izag ještě více přidal do kroku, k domu, kde v Tipanu bydlel zbýval jen necelý tucet rychlých úderů srdce.

Snad jen půltucet.

"Aáá," zasténal Izag když mu špička nože zajela na palec hluboko do boku. Nečekal útok zepředu, když si celou dobu hlídal jen propocená záda. Asi si to zasloužil, blesklo mu hlavou.

"Budeš zticha a nic víc se ti nestane!" sykl nejmenší ze trojice, který mu vyšla vstříc z přítmí jeho domova. " Jinak!" přitlačil muž na nůž, který se zakousl s chutí hlouběji do masa.

"Máme ti vyřídit, že Ilbergasova dcera si nadále přeje zůstat pannou!" zasmál se suchým hlasem další z doručitelů a s potěšením odepnul Izagovi od pasu naditý váček. Pak prudce udeřil Izaga loktem přesně mezi nohy, "a na tomhle Ilbergass trval nekompromisně." Izag se bez dechu svalil k zemi a svíjel se jako červ na háčku. Velící útočník trojice přišlápl Izaga k zemi, "ještě něco Ilbergass vzkazuje, říkal, a teď to už si to nepamatuji přesně, říkal, jako odměnu všechny kousky které visí, odřízněte. Takže ber jako přízeň bohů, že jich máš na sobě více než když si vylezl z díry na svět." Natáhl ruku po zlatém náhrdelníku a serval jej. Jeho kumpáni se zatím starali o zbytek. Když tu na Tipan spadla lavina. Černá, nečekaná a rychlá jako zbytek života. Sáhla na všechny tři doručitele a zmuchlala je jako věk tvář staré ženy. Tříštila kosti, drtila čelisti, trhala šlachy, lámala vazy. Nakonec se vznesla nad sténajícími zbytky, stejně tiše a rychle jako se i objevila.

"Bohové si vás přeberou," zaslechli ještě poslední slova, než se nad doručovateli snesl soumrak posledního soudu letící na bodácích, co vyskočily v rukou jejich osudu jako úsměv zakousnuté šelmy a prošpikovaly je skrz naskrz.

"Teď ty," řekl muž pokrytý matoucím černým práškem batisbatry, který se přesypával po těle jako písek na poušti, a otočil se k Izagovi, který se pomalu zvedal na roztřesené nohy a utíral si potřísněná ústa. Marně se přitom pokoušel zaměřit pohledem svého zachránce, dokud mu jeho sytý, zdrsnělý hlas neřekl, "jsi na řadě, Kareliáne!"

"Nepochybně," odvětil Izag a vytáhl si z boku nůž, který se v ranních paprscích navlékl do rudé perleti. "slídíš za mnou celý týden, cítím tvůj pach, kamkoliv se vydám."

Prášek batisbatry se zatřásl úsměvem, "to jsem ti jen dovolil, Kareliáne, abys mně viděl, abys se zhluboka napil ze džbánu strachu, který sebou vláčíš od dob, kdy ses dal na útěk!"

Karelián zlehka přikývl a otřel dočista nůž o košili, "znám tvůj hlas."

"Znáš toho ze mě mnohem víc, Kareliáne!" Prášek batisbatry se přelil artistovi po těle, stáhl se do výhružného šklebu než nakonec sklouzl do šátku stahujícímu artistovy vlasy. Bodáky navlečené na hřbetech ruky jako rukavice byly jediné, co zrazovalo nahotu mužova těla.

"Conan!" vydechl překvapivě Karelián a rozhodil rukama.

"Conan, Conan," přitakávaly bodáky a neposedně se poposkakovaly vzduchem.

"Nevypadáš špatně Cimmeřane, od doby co jsem tě naposledy zabil," zazubil se Karelián, "jdeš sám nebo si tě někdo najal? Žiješ vůbec nebo tě ten ani tvůj Crom nedokázal udržet v záhrobí a pustil tě, abys uhasil svou pomstu?"

Conan se ušklíbl, "deset let je dlouhých Kareliáne, vzdej mi hold a pokloň se mi jako svému králi, takovou cenu má moje pomsta."

"Jsou to nevděčné časy, Conane," pokračoval Karelián dál, "pokud se nemůžeš spolehnout na ocel vlastního meče. Byly chyba tě tenkrát ve Stygii nechat umírat s probodnutým tělem, měl jsem tě raději rozsekat na kusy a zbytky prostřít hyenám!"

"Crom je bůh barbarů," odvětil Conan, "chladný, přímý a spravedlivý, není jako ta civilizace, ve jménu které si mě tam nechal zdechnout s mečem zlomeným v mém těle. Takže to tys sám mne najal, tys mi zaplatil i zaplatíš."

Karelián pouze přikývnul na znamení souhlasu. Překvapení z nenadálého útoku doručovatelů se rozplynulo spolu s jejich smrtí, stejně jako se rozplynul jeho strach a obava z muže skrytém v prášku z batisbatry. Hlava se mu rozjasnila, když věděl, co ho teď čeká, protože Conanova cena byla pro něj k nezaplacení. Nepokloní se mu teď ani kdykoliv jindy. Mohl proklínat ten den, kdy byl nedůsledný, ale to bylo dávno a kostlivci se rádi schovávají nejen ve skříních. Karelián pevně sevřel nůž, v Tipanu v době konání trhů byly zbraně zakázané a městská stráž trestala provinění na místě a bez možnosti odvolání.

A mrsknul jím po Conanovi.

Karelián byl vyhlášeným šermířem, nejvyhlášenějším jakého kdy Stygie zrodila ze svého prastarého, popraskaného lůna. A určitě i celých dalekých zemí, kam jej nohy nesly. Jenže v každé z nich, z něj uhynul kus, když jej nemohl vystavovat na obdiv, tak jeho umění umíralo. Umíralo spolu s ním a on věděl naprosto jasně, že je jednou společně hodí do jámy, kudy odcházejí lidé s prázdnými jmény. Kdysi byl nejmladším potomkem svrženého krále, jehož pád se už nikdy nezastaví. Od mládí dorůstaly a sílily jeho paže spolu s ocelí a s hedvábím. Ocel a hedvábí, jak je už to dávno. Otec Numibirididion tomu tak chtěl. Cítil se vždy ohrožen více než nepřáteli vlastními lidmi, kterým uvěřit, znamenalo zemřít. I jeho potomci se budou muset naučit žít ve světe, který jim nebude nikterak nakloněn. Hedvábí a ocel. Jedno hladí, druhé bolí. Numibirididion měl nakonec pravdu a Karelián zůstal sám, protože jeho bratří a sestry v životě hedvábí a oceli neuspěli. Najednou se stal chudým mladíkem s pověstí rostoucím s každým soubojem. Jeho život se vymezil ostřím mečů, rukama co jej držely a hlavou, která to vše spojovala do smrtící jednoty. Pohyby i postřeh bylo dary co mu Numibirididion předal od bohů, kteří se starali o jejich rod. Karelián vítězil rychlostí, které se mnohokrát nic nestačilo postavit do cesty a tělo bylo prokláto skrz naskrz sotva boj začal. Vítězil vždy. Zanedlouho se stal mistrem. Stal se mstitelem. Stal se i mistrem mstitelů bez pána. Jeho jméno neslo hrůzu a smrt komukoliv, kdo jej jen zašeptal. Stal se hrdinou, kterého vážili spolu s hlavami, co se svalily k jeho nohám. Kareliánova sláva i cena rostla. Pak, když spokojeně hřadoval na vrcholu hory z lebek, dostal jen další práci. Mocní Stygie, co zradili a potřeli téměř na prach rod Numibirididionů, rudí vzteky nelitovali peněz ani slibů. Cimmeřan, barbar z daleké země, kde zima vládne více než slunce a její děti jsou bílé jako sníh, co ji svírá a silné jako led, co ji drží pohromadě v ledové náruči. Conan jméno jeho, toho barbara, co znesvětil královskou svatyni a ukradl berli vládců Stygie. Insignii, bez níž král není králem, Luxur není Luxurem a Stygie není Stygií. Musí ji získat a donést nazpět dřív, než dvě luny uběhnou po obloze svou pouť a nastane čas korunovace nového vládce Stygie. Karelián vyrazil obtěžkán zlatem i přísliby, hnán touhou i zlobou, protože berlí kynul davům i jeho otec Numibirididion a jakkoliv se ze zlou potázal berle náleží Stygijcům a ne barbarům, co si nechají u prvního klenotníka vyplatit cenu její váhy ve zlatě. A kdoví, jednou možná s ní bude i Karelián kynout davům pod palácem v Luxoru. Dny, noci, neznaje odpočinku, běžel stoupou toho barbara, zalykal se jeho pachem a dávil prach rozžhavených cest, ale jako pes zakousnutý do krku své kořisti nepolevoval ve stisku. Tak jej dostihl, když se Conan oklikou přes Shen a Argos vracel lodí po západní velké vodě, zpátky do srdce Stygie. Co víc si měl přát od hloupého barbara. V horách pohlcujících ozvěnu jej i s jeho družinou přepadl. Karelián byl sám, vždy byl sám, to bylo prokletím všech mstitelů. Tak nakonec stál proti čtyřem mužům. Zaútočil ve spánku, jeho čest zůstala ukřižovaná v Luxoru na zdech Numibirididionově paláci. Tiše podříznul dvojici mužů, která podřimovala na stráži a jejich těly uhasil zkomirající oheň. Dalšímu probodnul srdce ještě dřív než se stačil zrychlit jeho tep. Conana si nechal na konec. Nedopřeje mu laskavou náruč obyčejné smrti.

Barbarovi, barbarskou smrt.

Tak prvně stanuli proti sobě. Karelián, obávaný mstitel a zabiják proti dobrodruhovi, který už toho ztratil na světě tolik, že už nemá víc co ztratit, a tak si svými kousky dělá jméno v civilizovaném světě, který je pro něj stejně studený a chladný jako pro civilizovaný svět jeho rodný kraj. V ponurém světle umírajícího plamene se srazili jejich meče. Lehká dvojice kolibříků vykovaných u těch nejlepších mistrů svého řemesla, proti hrubé síle bastarda vylitého do formy a zchlazeného morkem kostí, které drtil a přetínal jako suché stvoly.

Tehdy poprvé za dlouhý čas se rychlost Kareliána musela sklonit pod silou oceli a neúnavnosti paží. Boj nebral konce. Ranní paprsky se daly do snídaně prostřené na zkrvavených ostřích mečů. Těla krvácela z mnoha ran, brala sílu rukou a vysávala vytrvalost z nohou. Ale ani jeden z protivníků neměl navrch. Karelián ubíjel barbara nepředvídatelnými výpady a rychlostí, která se tříštila o hradbu hrubé síly a žuly v Conanových dlouhých pažích. Až zadlouho poté, co sama zem byla rozedrána a rozdupána lítým bojem a spalující slunce se lenivě protáhlo nad obzorem, po jednom ze smrtících Conanových výpadů, se kolibříci v Kareliánových rukou roztančily zběsilým tancem a oba křížem proklály obrovo tělo a svrhli jej s opovržením na lačnou Stygijskou zem. Berla tak po dlouhém čase spočinula v rukou Numibirididionového potomka.

Tak se tedy setkávají znova.