Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Miloš Čermák

Pravděpodobné vzdálenosti - rozhovor s J. Hutkou

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Pravděpodobné vzdálenosti - rozhovor s J. Hutkou

Pravděpodobné vzdálenosti

rozhovor Miloše Čermáka s Jaroslavem Hutkou

Miloš Čermák

Převzato s laskavým svolením pana Jaroslava Hutky z serveru www.hutka.cz

PROLOG (25. 11. 1989)

Řidič si na každé zastávce dýchal na prsty, aby se zahřál. Prý přijede nějaký zpěvák, říkala paní na předním sedadle. V igelitové tašce měla rohlík k svačině a ohmatanou gramofonovou desku. Bylo ráno, sychravo, a v autobuse jelo asi dvacet lidí. Vystoupili na letišti. Před prosklenou halou stály hloučky a kdosi rozvinul transparent. Paní s igelitovou taškou si k tělu opatrně přitiskla gramofonovou desku, kterou chtěla dát podepsat pro svého vnuka.
Letadlo z Bonnu přistálo o několik minut dřív. Mezi cestujícími byl také vousatý, dlouhovlasý muž. Když jako poslední vystupoval po schůdkách z letadla, filmoval ho televizní štáb. Redaktor dával otázky, na které neměl muž náladu odpovídat.
Ani filmaři nebyli nadšení. Muž je oslovil během letu, když zaslechl jejich chrčivou holandštinu, a nabídl jim svůj příběh. Třeba mi to pomůže s celníky, napadlo ho. Vysvětlil novinářům, že je emigrant, zpěvák, a vrací se do Prahy po jedenácti letech. Moc je to nezajímalo - letěli do Prahy filmovat revoluci. A po pravdě řečeno - jejich důvěru nevzbudilo ani mužovo nejisté chování. V zemi, ze které pocházejí, se zajímaví lidé chovají jistě.
Nakonec však souhlasili. "Proč ne," řekl jeden z nich a lidovou holandštinou dodal: "Uděláme z toho takový malý miloučký příběžíček." Zpěvák se neurazil. Jen pak, na letištní ploše, když se ho novinář ptal na jeho pocity, nebyl si jist, co mu odpovědět. Pocity, které měl, se do žádného televizního příběžíčku nehodily.
Ale nehodily by se ani do velkofilmu. Návrat domů jako by jen utvrzoval nesmyslnost a marnost jedenáctiletého exilu. Měl špatné svědomí. Bál se, že zklame lidi, kteří na něho čekají. Příliš mnoho času věnoval tíži emigrace. Najednou jasně věděl, kolik věcí mohl udělat - kdyby tušil, že se někdy bude moct vrátit. Možná, napadlo ho, by bylo lepší, kdyby ho pohraničníci nepustili. Jenže věci už zašly příliš daleko.
Vlastně se zpátky až dětinsky těšil. Šanci, že projde, tipoval na padesát procent. Bál se na to pomyslet, aby nic nezakřikl. Opájel se představou, že bude zase žít v Čechách, psát, jezdit na šňůry. Seběhl po schůdkách na letištní plochu. Nadýchl se mrazivého vzduchu. V dálce se rýsovala letištní budova. Malá, plochá, jako skleněný futrál na doutníky. Novinář stále dával otázky, které nemyslel vážně. Před letištěm, za prosklenou halou, stály asi dvě stovky lidí s transparentem, na kterém bylo jeho jméno.
Tu demonstraci měl slíbenou. Volali mu několik dní předtím, kdosi z Divadla Na zábradlí, a naléhali, aby přijel. Seděl ve svém kolínském bytě, pil víno s přítelem Třešňákem a v televizi sledoval zprávy z Čech. "Kup si letenku do Prahy," řekl hlas v telefonu, "my dáme do kupy demonstraci a nějak tě z toho letiště vytáhneme." Po jedenácti letech exilu to znělo jako nepodařený vtip. Bylo to, jako by se přetrhl film - navíc, "přetrhl na špatném místě," řekl později. V tu dobu se zrovna přestěhoval do Německa za Kateřinou a začal dávat svůj rozbitý život do pořádku. Rozhodl se, že poletí.
Ne, nebál se - až na malou chvíli ve frankfurtském tranzitu, kde přestupoval na letadlo do Prahy. Eskalátor vedl úzkým, tmavým tunelem. Najednou ho přepadl strach. Nevěděl, jaká je v Praze situace. Volali odtud, že kolem města je armáda a milice a že se možná bude střílet. Před třemi dny, když se s Třešňákem opili, si z toho dělali legraci. Teď si uvědomil, že ho můžou zavřít nebo i zabít. Ale pak eskalátor vyjel z tunelu do prosvětlené haly a strach zmizel.
Další nepříjemnost se týkala jeho sešitu s písničkami. Den před odjezdem si pečlivě sbalil všechny věci a připravil kytaru. Ten večer si oživil staré, málem zapomenuté fígle: prohledal kapsy, kalendář i všechny poznámky. Nikde nesmělo být jediné jméno ani telefonní číslo, aby je policie - kdyby k tomu měla příležitost - neobjevila. Do malého kalendáře si pak zakódoval několik nejnutnějších telefonů: například jméno Karla Moudrého ze Svobodné Evropy si poznamenal jako Josef Blbý, telefonní číslo na spisovatele Ivana Klímu si napsal pozpátku. Pak ještě jednou, pro jistotu, prolistoval sešit s písničkami a místo do pouzdra ho položil na stůl vedle kytary. Vzpomněl si na to až na letišti v Bonnu. Bylo to hloupé, protože většinu svých textů nezná zpaměti. Navíc, chápal to i jako osudové znamení: vrací se domů beze slova. Kateřina s ním jela na letiště. "Zavolej někomu do Prahy, ať mi na letiště donese nějaké moje texty," řekl. Jako by ani neexistovalo jedenáct let, kdy v Praze nebyl. Pocit nejistoty vydržel až do Ruzyně. Stejně jako výčitky kvůli představení, které měl mít ten den večer v Kolíně. Bylo pro české děti z Kolína a Bonnu. Většina z nich se už narodila v Německu. Mělo to být první představení pro děti emigrantů. Ještě na letišti v Praze uvažoval o tom, že by koncert v Kolíně - kdyby ho odmítli pustit přes hranici - večer stihl.
A ze začátku to tak vypadalo. Muž v zelené uniformě, kterému v hale podal svůj pas, mu řekl, aby se co nejrychleji sebral a nasedl do letadla zpátky do Frankfurtu. Dodal výhružně cosi o studených nocích. Pak to ještě jednou zopakoval do holandské kamery a odběhl.
Muž s kytarou si u přepážky vyměnil peníze, aby měl mince na telefon. Zavolal do Kolína Kateřině, která seděla doma a vykládala si pasiáns. Nenech se vyhodit, řekla. Zůstaň v Praze. Když pak za čtyři hodiny skutečně dostal dvoudenní vízum, prý jí v kartách vyšlo, že zrovna procházím.
Lidé před letištěm čekali a podupávali, aby jim nebyla zima. Potom někoho napadlo, že vylezou na zasněženou a zledovatělou terasu, odkud byl výhled do odbavovací haly. Z té terasy ho poprvé uviděli. Křičeli na něj, ale muž nic neslyšel, protože mezi ním a lidmi na terase bylo tlusté sklo. Psali si vzkazy, později někdo sehnal tlampač, který slabounce pronikl až do haly.
A pak někdo zakřičel: Jardo, zahraj. Bylo to absurdní. Venku nemohl být jeho zpěv slyšet. Ale vytáhl kytaru z pouzdra, pomalu, aby si rozmyslel, kterou písničku bude hrát. Rozhodl se pro Náměšť - později ji ještě mnohokrát zpíval na různých demonstracích. Teď to byl jen momentální nápad - a možná rozhodlo i to, že text té písničky znal zpaměti.
Vzal kytaru a stoupl si proti sklu, které mu v té chvíli připadalo jako podivné promítací plátno. To už holandský televizní štáb propadl beznaději a odešel do Prahy filmovat revoluci. Zpěvák začal hrát. A pak se stalo to, co se mu ještě po mnoha letech - když už všechny emoce zmizely nebo se otupily - zdálo být nepopsatelné. Lidé venku písničku poznali, odečetli mu ji z úst. A když v refrénu po třetí sloce na chvíli přestal zpívat, zaslechl z dálky, ale opravdu z veliké dálky, ozvěnu zpěvu. Slova jeho vlastní písně se mu vracela přes tlusté sklo, které ještě stále bylo neprostupnou zdí, oddělující dva světy. Muž byl první emigrant, který se vracel, a zeď, hlídaná vojáky, stále ještě stála.
Potom ho pustili. Zaplatil sedmdesát marek za turistické dvoudenní vízum. Dostal razítko do pasu a celník ho požádal - kdo ví, co tím myslel? - aby ho nepodrazil. U vchodu stáli lidé z rádia, kteří s ním udělali jeho první pražský rozhovor. Na první pohled na tom nebylo nic velkolepého. Prošel pouhý jeden muž, ale zeď, kterou prošel, zmizela. Venku před letištěm na něj čekali lidé s chlebem a solí. V první chvíli se zarazil - připomnělo mu to vítání státníků. Ale možná, uvědomil si, že lepší způsob uvítání není. Chléb byl náš tmavý s kůrkou, jiný než holandský bílý. Žvýkal ho ještě v autě, kam ho posadili. Řidič zařadil jedničku a rozjel se na pražskou Letnou, kde v mrazu stál milión lidí.
Na tribuně si zpěvák naposled vzpomněl, že zmešká koncert pro patnáct emigrantských dětí. Přišlo mu to líto. Na malou chvíli. Pak si řekl, že to ty děti snad pochopí. A televizní štáb u vytržení dokončoval svůj příběžíček.

CHULIGÁN A BEATNÍK (1947-1970)

Dětství mi připomíná, jako bych se díval, když se stmívá.
Hrozně nejasné, nepřesné, ale prožité. Jakési světlo vidím v době, kdy jsme byli vystěhovaní na Bouzov... Tam to bylo překrásné. Příroda, volnost, lehkost - a žádné starosti. To byla nádhera. Teď už se ty věci nikdy nedají dohromady tak, jako tehdy.
(z deníku, 26. 11. 1962)

Narodil ses v Olomouci. Tatínek obchodoval s nábytkem. Byli jste bohatí?
Nemyslím, že jsme byli nějak zvlášť majetní. Měli jsme v centru Olomouce dům. Otec ho koupil před válkou, myslím, že za matčino věno. Vepředu byly kanceláře a prodejna s nábytkem, vzadu byt. S pěti velkými místnostmi. Uprostřed byl dvůr. Zdál se mi velký. Měl betonovou dlažbu a z ní další zdi, kde rostl strom. Okolo stály hluché stěny domů a vlhkem mapované zdi. Mám na to velmi příjemné vzpomínky, cítím z nich měkkost domova. A ten dvůr mi zůstal v duši na celý život. Objevuje se mi v písních, je i tématem mé první knížky.

Utkvěl ti z dětství nějaký konkrétní zážitek - nebo třeba jen silný pocit?
Mám dvě velmi jasné, zvláštní vzpomínky, ke kterým se občas vracím. První je krásná. Jako dítě jsem si uvědomil, že se myslí slovy, a napadlo mě, jestli lze myslet i barvami. Zkusil jsem to a začalo se mi to dařit. Celé dlouhé chvíle jsem myslel v barvách, měl jsem pocit, že i slova, která slyším, si umím do barev přeložit. Ale je to jen intenzivní vzpomínka. Později jsem to zkoušel napodobit, ale už se mi to nepodařilo. Druhá věc je pro dítě podivnější. Trápil jsem se problémem, jak bych se zachoval, kdybych byl ve vězení, mučili mě a já chtěl mučení uniknout tím, že bych umřel. Dlouho jsem se mořil problémem, jak se dá vlastně umřít v holé cele. Pak jsem to vyřešil. Prostě bych přestal dýchat, umřel bych, a tím se zachránil. Řešení je dětské, ale otázka zcela zásadní. Dnes už bych se asi neodvážil si ji položit.

Dům vám po převratu už nepatřil, ale přesto jste v něm ještě čtyři roky bydleli. Co bylo pak?
Přestěhovali nás až v roce padesát dva, tři dny před vánoci. Přijeli pro nás vojáci, dobrovolníci pohraniční stráže se samopaly, a odvezli nás padesát kilometrů na Bouzov, na policejní strážnici, kde jsme dostali jeden a půl místnosti. Kdyby se otci to stěhování podařilo o pár měsíců pozdržet, tak by nás možná už v Olomouci nechali. Doba se měnila. Ale otec byl solidní, hodný a konstruktivní člověk. Úřad pro něj měl určitou důstojnost a vážnost. Proto se mu nezpěčoval. A nás přestěhovali.

Na té policejní strážnici jste už zůstali?
O vánocích přijeli znovu a chtěli nás stěhovat dál. To už jsme se tři dny zabydlovali. Měli jsme malý, asi metrový vánoční stromeček. Kapr ve vodě nám zmrznul, matce popraskaly mrazem zavařeniny. Starší bratr spal na piáně, já na skříni. A do toho přišli, že musíme zase jinam. Ale matka se jim postavila a řekla, že dál už jenom přes mrtvoly. Nevím, jestli byla taková i předtím, ale v té chvíli převzala otěže rodiny i starost o přežití. V každém případě ji rozzlobila otcova solidnost. Její postoj byl státu srozumitelnější než otcova slušnost. Zůstali jsme na Bouzově dva roky.

Bylo to hodně zlé?
Pro rodiče určitě. Matce bylo pětatřicet, otci čtyřicet. Nedokážu si představit, že by mě v jejich věku něco takového postihlo, navíc s třemi dětmi. Ale hlavní tíha dopadla na matku. Otec s námi býval jenom v sobotu a v neděli. Dojížděl pracovat do Olomouce. Já jsem jako pětiletý kluk bídu ani nedostatek nepociťoval, vždycky jsem dostal najíst. Docela rád na dva roky na Bouzově vzpomínám. Bydleli jsme blízko nádherných lesů a hned pod hradem, vlastně pod zdí zámeckého parku. Měli jsme slepice, králíky, kačeny, dvě ovečky, pejska a moráka. Česky se tomu říká krocan. Co si dítě může víc přát?
Policajti v našem domku byli jenom jeden rok, pak nám uvolnili ještě jednu místnost. A myslím, že se i trošku styděli. Vztahy na vesnici jsou jiné než ve městě. Byla to katolická vesnice, lidi tam sami měli problémy s farářem, kterého jim nejdřív zavřeli a pak, když všichni vyhrožovali stávkou, zase vrátili.

Kde jsi začal chodit do školy? Na Bouzově?
Ano, do jednotřídky. Kdyby to bylo možné, tak svoje dítě dám do jednotřídky i dneska. Bylo nás jednadvacet, první až pátá třída dohromady, a měli jsme jednoho učitele, kterému jsme říkali pan řídící. On byl včelař a mně vždycky před vyučováním dával lžičku medu. To bylo naposled, kdy mě škola bavila. Měl jsem přehled i o tom, co se učí ve vyšších třídách. Když jsem pak od osmi začal chodit v Olomouci do normální školy, tak si ze začátku mysleli, že jsem geniální dítě - bohužel jen krátce. Základní školu jsem vystřídal třikrát a pokaždé to byl nový a radostný zážitek. Jako bych život začínal ještě jednou. Ale nikdy to už nebyl tak intenzivně šťastný pocit jako v bouzovské jednotřídce.

Kde pracovali rodiče?
Otec si to představoval naivně. Myslel si, že když mu firmu vzali, tak ho tam aspoň nechají jako ředitele. Bylo by to logické, protože podnik znal a rozuměl mu. Nakonec ho udělali kvalitářem nebo nákupčím, a někdy koncem padesátých let, když se stal Novotný prezidentem a všude proběhly prověrky, tak mu doporučili, že by měl poznat dělnický stav. Šel - nedal na domluvy vedení podniku, že se to nějak zařídí. Vyučil se natěračem, a když zjistil, že mu výpary dělají špatně na plíce, tak se vyučil soustružníkem. To už mu bylo přes padesát. Ale byl hrozný pozitivista a vždycky na všem viděl tu lepší stránku. Jako soustružník začal hned vymýšlet různé vynálezy a zlepšováky. Jenže pak skončil na dráze jako nákupčí kuchyně v pojízdném vlaku pro dělníky a byl celé týdny pryč. To už jsem byl v Praze. V osmašedesátém ho požádali, aby se vrátil k nábytku. Udělali ho ředitelem docela velkého okresního podniku a on jim ho dal dohromady. Měl celý život víru, že dobro nakonec zvítězí. A svým způsobem se mu to na konci života potvrdilo.

A maminka?
Dělala rodině motor. Od našeho vystěhování pracovala většinou jako prodavačka. V kiosku pod hradem, později v látkách. Bez ní by spousta věcí nefungovala, protože otec nebyl příliš praktický člověk. Matka pochází z malé hornaté vesnice mezi Mohelnicí a Moravskou Třebovou. Je to takové zapomenuté místo v kopcích, na konci údolí i na konci silnice, a má zvláštní jméno Bohdalov. Musela dřít a pořád počítala peníze, abychom vyšli, ale měla v sobě i cosi obdivuhodného. Vzpomínám si, že jednou na Bouzově oznámila nám dětem, že došly peníze, výplata je až za pár dní, nemáme jídlo a jí zbývají už jen tři koruny. To byla modrá, papírová tříkoruna z nové měny. Chtěla, abychom se rozhodli, co má koupit. Asi jsme na ni koukali vyděšeně jako francouzští sirotci z devatenáctého století. Samozřejmě jsme jí nic neporadili. Nevím, jak jí bylo, ale nakonec přinesla tři kremrole. Vyhrála. Měli jsme z toho radost. Sílu osobnosti zřejmě podědila po svém otci, který v Bohdalově býval rychtářem. Umřel v pětadevadesáti.

Pamatuješ si na něho?
Velmi zřetelně. A je pro mne nezapomenutelné, jak jsem ho v osmašedesátém přijel navštívit a našel ho, jak si čte Literární noviny. Tehdy mi řekl: "Jarko, kdebe mně belo o dvacet let miň, začno znova," a nalil si jablečné víno. Málem jsem omdlel. To bylo dědovi devadesát. Byl modernista. Starostou se stal už před první světovou válkou. V té ztracené vesnici byl první člověk, který začal používat kosu. Praděda uznával jenom srp. Děda pak ve vesnici zavedl elektrifikaci a nechal postavit silnici. Oženil se s německy mluvící Moravandou. Jeho máma mluvila také německy, otec česky, vlastně horácky. Na námluvy, ale to bylo ještě za Rakouska, jezdil přes kopce na koni, a aby si na něj němečtí šohaji nepočkali s kudličkou, vozíval s sebou pistoli. Později, protože byl vlastenec, zapsal babičku na úřadě jako Češku. Díky tomu ji pak po druhé světové válce neodsunuli. Babička umřela, když mi bylo pět. Česky sice rozuměla, ale moc nemluvila. Byla tichá, hodná a udřená, jak to už na statku bývalo. Matka mi vyprávěla, že jela jednou po válce s babičkou v Olomouci tramvají. Mluvily spolu ve svém německém nářečí. V tramvaji najednou začalo být vlastenecké dusno, že tam jedou Němky, a tedy hrr na ně. "Mami, mosíme mlovit česky," řekla moje máma babičce a po dvaceti osmi letech svého života na ni tak poprvé promluvila. Do té doby to nebylo potřeba. Dodnes mi připadá absurdní, že by se moje babička nějakým Čechům neměla zdát dost dobrá.

Děda jako starosta sudetské vesnice žádné problémy s poválečnými úřady neměl?
Bohdalov ležel přesně na hranici protektorátu a říše. Němci vesnici několikrát zabrali, ale dědovi se ji vždycky podařilo dostat zpátky do protektorátu. Byl prostě vlastenec a považoval to za věc cti. Po válce ho pak moravští partyzáni - což byli normální lapkové, kteří v noci kradli slivovici a přes den spali - obvinili z toho, že za války zdravil Heil Hitler. To bylo v jeho případě nemyslitelné. Soud proti falešným svědkům v první instanci prohrál. Rozsudek byl pokuta dvacet tisíc a zametat náměstí v Moravské Třebové s cedulí na krku, že je zrádce. Jeho první reakce byla, že si vzal pušku a šel se do lesa zastřelit. Ženské se na něj pověsily a donutily ho žít dál. Odvolal se a čas to pak rozmlžil, ale budoucnost už příznivá nebyla.
Ten kraj, odkud matka pochází, jsem se pokusil zportrétovat v písni Krajina. Onen "hřbitůvek beze zdi" je ve Studené Loučce a jsou tam všichni pohřbeni.

Po dvou letech na Bouzově jste se vrátili zpátky do Olomouce.
Na periférii, do domku, kde bydlela babička a děda z otcovy strany. Děda byl truhlář, vlastně na Moravě se říká stolař. Pocházel z Babic z Moravského Slovácka. Vyrůstal bez otce, jenom s maminkou, byli chudí a děda když byl kluk, musel nosit na zádech konve s mlékem.
K stáří se to pak projevilo na páteři a ochrnul na nohy. Chodil o berlích. Přesto byl nesmírně veselý a optimistický člověk. Pamatuju si spousty blbostí, které mi vyprávěl. Jeho nejmilejší zvyk bylo vyklonit se v neděli z okna, opřít se o berle a pozorovat lidi, kteří kolem domku promenovali. A když šla nějaká obzvlášť hezká rodinka, tak zpíval sprosté slovácké písně. Když viděl slušnou rodinku, tak si nemohl pomoct a stal se z něj zcela idylický veselý proletář. S babičkou měl kvůli tomu politický problém. Kdysi, před válkou, možná dokonce před první, se zúčastnil nějaké demonstrace sociálních demokratů. Pak už s nimi sice nic neměl, ale babička mu stejně až do smrti vyčítala, že kvůli němu nakonec přišli bolševici a všechno jim vzali.
S dědou a babičkou jsme bydleli tři roky. Ta čtvrt domečků a zahrad se jmenovala Nový Póvl a mám na ni hezké vzpomínky. Mohl jsem se toulat, žít v partě, běhat do večera venku a zažil jsem tam cosi, co bych nazval starou vůní secese. Babička s dědou se vzali před první světovou válkou a byli v Olomouci přivandrovalci z vesnice. Babička tehdy sloužila u nějakých německých doktorů, děda se učil stolařem, ale podle starých fotek tuším, že byli oba velcí šviháci. Připomínalo by to spíše náš sen o tehdejší Paříži. Pošetilé klobouky, v ruce hůlečka a na pozadí kolonáda. Později mi došlo, že se zcela přirozeně identifikovali se secesí a tou žili, pro nás staromódně, až do smrti.

Nový Póvl už dneska neexistuje. Jak to u vás tehdy vypadalo?
Před domkem byla přední zahrádka s meruňkou, k hlavnímu travnatému dvoru vedl, jak říkala babička, tratuár. Vchod do domu vedl z vnitřního dvora. Stála tam šopa a veliký ořech, za dvorem byla stolařská dílna a za ní velká pěstěná zahrada s dřevěným altánkem, dvěma bazénky na zalévání a betonovou ploškou, na které stály kovové secesní lavičky se secesním stolkem. Tam se o nedělích pilo kafe z melty a mluvily řeči. Zahrada byla přeplněna ovocnými stromky, žádný se neopakoval a některé druhy byly velmi zvláštní. Všechny cestičky lemovala kulatá dna lahví. Děda tam celé dny šmejdil o berlích a udržoval to v obdivuhodné kráse a pořádku. Vzpomínkou na zahradu je písnička Kolík.
Boj s časem však nešlo vyhrát. Později i tohle místo komunisti vyvlastnili, srovnali domky se zemí a plácli tam panelák. Ale neměli s ním štěstí. Když ho dokončili, tak zjistili, že k němu zapomněli přivést přípojku ústředního topení.

Kdy babička s dědou umřeli?
Dědu jsem viděl umřít. Tři dny chroptěl, vnímal, ale nemohl už mluvit. Umřel, když jsem seděl vedle něho. S ním umřela i secese - nejen umělecký sloh, ale především životní styl. Babička žila dál a ještě dlouho. My jsme se odstěhovali do centra města, přední domek se prodal a babička se odstěhovala do bývalé dílny. Byla hubená, šlachovitá a dostávala 100 korun penze s odůvodněním, že nikdy nepracovala. Pouze celý život dřela. Do dědovy smrti vypadala jako veliká moralistka a pořád dědu peskovala. Po jeho smrti od něj převzala jakési furiantství a smysl pro humor. Denně poslouchala zprávy, ale od začátku je komentovala. Měla neuvěřitelný rejstřík nadávek a ironie. Když zprávy skončily, vypnula rádio a šla si, uklidněna, po svých. Měla podivnou posedlost v kamnech. Chtěla, aby málo žraly a hodně topily. Uměla sehnat kamna těch nejneuvěřitelnějších tvarů, vzplála k nim vždy nadějí, a pak je vyhodila. Vystrkala je ke dveřím a skopla ze schodů. V písni Kamna je její věčný zápas jaksi přítomen. Když umřela a nastěhoval se tam brácha se ženou, tak zjistili, že měla ucpaný komín.

Babička umřela také doma?
Ne, v nemocnici. Dozvěděli jsme se to až za tři dny. Lidé, i když jsou hodně nemocní, by měli umírat doma. Je strašné předávat smrt instituci.
Ale bylo v ní cosi heroického. Jednou jí bylo velmi zle, to už jsem studoval druhý rok v Praze, a o vánocích to vypadalo, že je s ní konec. Jen ležela, sípala a nereagovala. Byli jsme se na ni s otcem podívat a odcházeli jsme smutní. Starala se o ni sousedka, obskakovala ji a neustále se pisklavým hlasem vyptávala, co babička potřebuje. Pak se jí zdálo, že babička něco říká. Naklonila ucho k její puse a zaječela: "Babičko, co chcete?" - a babička odpověděla: "HOVNO." Pak se znovu probrala k životu, vstala a žila ještě celý rok.

V páté třídě jste se znovu stěhovali. Kam?
Zpátky do centra města. Nejdřív do malého a pak do velkého bytu. To mi bylo už dvanáct a v tom věku začíná být město příjemné. Pro malé dítě je dobré vidět, kde kdo bydlí a jaký je, ale později kluk ocení spíš anonymitu. Měl jsem spousty zájmů - od sbírání kamenů až po kreslení. Ale do školy jsem chodil nerad, i když jsem byl docela dobrý žák. V sedmé třídě jsem se dostal do jakési krize a přestal do školy chodit vůbec. Učili nás staří kantoři, napůl psychopati a blázni, a pomalu se to nedalo vydržet. Tehdy jsme bydleli přímo naproti škole. Ráno jsem vstal s ostatními, nasnídal se, a když odešli, hupnul jsem zpátky do postele. Před obědem jsem znovu vstal, vytáhl dalekohled a oknem pozoroval, co se ve třídě děje. S pocitem vítězství.

Jak dlouho to trvalo?
Neuvěřitelně dlouho. Asi tři měsíce a pak to teprve prasklo a ani z toho nebyl problém. Dokonce jsem ani nedostal dvojku z chování. Ve škole to vzali jako psychickou úchylku dospívání, pozvali si naše a ti o tom přede mnou nemluvili.
V sobě jsem přesvědčen, že jsem byl klidným, poslušným a nekonfliktním žákem, ale některé vzpomínky to popírají. Například našemu fyzikáři jsem z první lavice zkazil skoro všechny pokusy. Nejvíc mě však dráždil náš třídní, učitel Hub. Věčně fidlal na housle a nutil nás zpívat. Sedal jsem si při jeho hodinách do zadní lavice a tam zlobil. Pak mě přesadil do první lavice, kde jsem s překvapením zjistil, že můžu zlobit ještě víc. Jednou zase fidlal, pak položil housle na stůl, já sáhl okamžitě do svačinového chleba a namázl mu smyčec máslem. Třída to viděla a když chtěl zahrát, jenom zavrzal a všichni se příšerně rozřehtali. Vzal kalafunu, věc napravil a když položil housle znovu na stůl, udělal jsem totéž. Vůbec to nechápu, ale nemohl jsem si pomoct. Naštěstí na mě nepřišel. Jinak by mi omlátil hlavu o futro, to byl jeho zvyk. Když se rozzuřil, tak nás dost surově mlátil.

To byla padesátá léta. Byl jsi v Pionýru?
Nepamatuju se, že by mě tam brali. Ale občas jsme nosili šátky a bílé košile, takže jsem tam asi byl. Na Moravě to bylo trošku jiné. Například až do páté třídy jsem chodil na povinné náboženství. A musím se přiznat, že jsem ho nenáviděl víc než občanskou výchovu. Nebavilo mě, chodil jsem za náboženství a zahazoval sešit.

Rodiče byli věřící?
Ne, spíš ne. Matka se občas projeví, jako by ráda byla věřící, fakticky však věřící není. Ale když k ní v deseti přijel z Paříže na návštěvu můj syn Vavřinec, tak ho nechala pokřtít. Svým způsobem proti mé vůli - v principu mi to nevadilo, ale byl bych radši, kdyby se Vavřinec rozhodl sám. Křtít miminka a děti mi připadá nefér.

Čím jsi v patnácti chtěl být?
Dlouho jsem se nemohl rozhodnout mezi matematikou a malováním. Obojí mě bavilo, ale nakonec vyhrálo malování. Rozhodující asi bylo, když k nám na sestřinu svatbu do Olomouce přijela sestřenice Stánička z Prahy. Nevím, jestli se jí líbily moje obrazy, ale v každém případě přišla s nápadem, abych šel na nějakou uměleckou školu. Ona pracovala na Barrandově a pohybovala se ve společnosti různých tehdy progresivních spisovatelů a skladatelů. Dodneška je tak trochu bohémka.

Co tomu říkali rodiče? Věděli, že to je švindl?
Nevěděli to jistě, ale samozřejmě tušili. A byli z toho nešťastní.