Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Lydie Junková

Nedorozumění 2

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Nedorozumění 2

Nedorozumění 2

Lydie Junková

Zveřejněno s laskavým souhlasem autorky

Zdroj: Neviditelný pes, pes.internet.cz

Poručík vyhlížel jako po flámu, s Davidem z mramoru měl pramálo společného. ,,Neměla byste nechávat odemčená vrátka!" řekl káravě. ,,Mohl by sem kdokoli vejít."

,,Tereza asi zapomněla zamknout." odpověděla unaveně Marie.

Zbystřil pozornost: ,,Byla dnes u vás?"

,,Ano, dopoledne. A předtím celou noc a den -- já vlastně ani přesně nevím, kdy přišla."

,,Stalo se něco?"

,,A to se ptáte vy mne?"

,,Paní doktorko, přišel jsem služebně: mám jenom několik otázek." Poručík si zamnul oči a zamrkal.

,,Jsme oba zralí pro horkou kávu," usoudila Marie. V kuchyni zapnula sporák, nalila vodu do konvice, připravila šálky, všechno jaksi mechanicky. V hlavě jí slabounce ťukalo neklidné kladívko. Proč jsem ho tak nevlídně přivítala? přemítala rozmrzena sama na sebe, copak on může za to, že dosud nepřišla žádná zpráva od Vladimíra? A vůbec - - proč já na ni vlastně tak čekám?

Vrátila se do pokoje. Poručík měl zavřené oči, hlavu opřenou dozadu, zřejmě usnul. Tiše položila podnos na stůl a vklouzla do ušáku. Jak tam seděl s hlavou mírně zvrácenou vyhlížel nejméně o pět let starší než jindy. Připadalo jí nevhodné ho tajně pozorovat a odvrátila se. Po sklech oken stékal déšť, srážený větrem, a smýval z krajiny poslední barevné odstíny. Jakou barvu má vlastně déšť? Nemohla si vybavit z paměti žádný obraz, na kterém by ho někdo zachytil: spíš jenom to, co jím prosvítalo. Otočila se zpátky k poručíkovi a zachytila jeho pohled zpod přivřených víček. Okamžitě se narovnal a omluvně se usmál.

,,Myslela jsem, že jste usnul!" řekla suše. Zlobilo ji, že se na ni bůhvíjak dlouho díval.

Poručík vstal a přinesl ze stolu šálky s kávou, ještě voněla. ,,Promiňte mi, byli jsme celou noc venku." Nakonec se přiznal: ,,Nechtěl jsem vás rušit. Tvářila jste se tak - posmutněle."

Venku zahučel motor nákladního auta; s hlukem a skřípotem se přehnalo kolem. Nepatřilo do toho klidného, neútočného světa, ve kterém tu seděli proti sobě, ačkoliv byli vlastně dva cizinci. Snad v něm nebudím soucit? napadlo Marii. To by tak ještě scházelo! ,,Přišel jste se mě na něco zeptat," připomněla. ,,Anebo - vy snad už víte, kdo to udělal?" lekla se náhle. Ano, proč se vlastně tak najednou objevil?

,,Víceméně se blížíme k závěru. Avšak pachatele jsme dosud bezpečně neidentifikovali. Zbývají stále dvě verze. Je to komplikovaný případ."

Kladívko v hlavě zaťukalo znovu, silněji. ,,To věřím," odtušila .

,,Co se týče mých otázek -- je to jen běžná formalita."

,,Prosím. Ptejte se!" Proč jen s tím tak otálí? Marie nervozně poposedla.

,,Jaký máte vůz?"

,,Je to Opel. Tmavomodrý."

,,Byl v inkriminovanou dobu v garáži?"

,,Ne. Manžel odjel toho dne služebně na Moravu. Stavil se také u dcery, v Brně. Vrátil se až pozdě v noci."

,,V kolik hodin?"

,,To nevím. Já už jsem spala." V duchu zase slyšela motor, bouchnutí vrat od garáže, spěšné kroky...

,,Mohl bych se na ten vůz podívat?"

,,Samozřejmě." Marie přinesla z předsíně klíče. ,,Garáž je --"

,,Já vím."

No ovšem! Představila si poručíka, jak vzadu přeskakuje plot. Vzápětí se musela oběma rukama opřít o stůl. Kladívko nyní bušilo silně, vytrvale, začalo ji bolet v zádech. Jenom klid, domlouvala si, jen zase žádnou paniku. Vladimír nic neprovedl. Je to normální, že poručík chce vidět náš vůz. Jistě nejenom ten náš.

Na verandě se ozvaly kroky a za okamžik se zastavil na prahu. ,,Vůz v garáži není. Asi si ho váš muž vzal do práce."

Není? Byla přesvědčená, že odjel autobusem. Jak mě to ale vlastně napadlo? přemítala Marie v panice. A co teď? Mám se tvářit neutrálně? Nebo mu přiznat, jak se věci mají? Obludné podezření, svinuté kdesi u dna, se rázem probralo k životu, zmítalo se, bušilo jí v každém nervu. Proč vlastně poručík doopravdy přišel? Nemělo smysl se ptát, nic se od něj nedoví.
Nebyla schopna vydat ze sebe slovo. Chvilku oba mlčeli, chtěl jí snad dopřát čas? Konečně ze sebe vypravila:,,Manžel -- odjel."

,,A víte, kam?"

,,Nechal mi vzkaz, že jede ke svému bratrovi. Na Moravu."

,,Znáte jeho adresu?"

,,Švagr bydlí v Olomouci. Nikdy jsem jim nepsala, takže si nepamatuji ani ulici."

,,Nevadí," podotkl. Opět se na ni pátravě podíval. ,,Nerad bych, abyste se zatěžovala obavami. Jak jsem vám řekl, všechno je pouhá rutina. Probíráme tak řadu lidí - - i aut."

Bylo to ještě horší, než kdyby nevysvětloval vůbec nic. Marie se otočila k oknu. Krajinu rozpouštěl déšť, snad ani neexistovala. ,,Netrapte se," řekl poručík. ,,Na trápení je vždycky času dost. Pokud se vůbec objeví skutečný důvod. Já vím, lehce se to povídá. Jediné, co vám můžu slíbit: budu se snažit, aby se pátrání co nejvíc urychlilo. Věřte mi, děláme, co můžeme."

Pod vlivem toho vlídného hlasu se poněkud upokojila. ,,My jsme Se totiž s manželem trochu nepohodli," řekla. ,,Vlastně víc, než jen trochu. Proto také odjel." Nepřipustí, aby její vinou Vladimíra podezřívali, že před něčím utíká! Tereza je přece přesvědčená, že nic... Běžná, banální manželská roztržka. Avšak bylo to tu zase: ačkoliv nelhala, přesto také neříkala pravdu.

,,Určitě vám muž dá brzo zprávu," mínil poručík, snad vycítil její zmatek. ,,A věci se opět urovnají."

Neurovnají! odporovala mu v duchu, div to nevykřikla nahlas. A chci já vůbec, aby se urovnaly? Stojím vůbec o to, aby se Vladimír vrátil?

Poručík seděl nyní mlčky proti ní, šero setřelo z jeho tváře stíny únavy, vyhladilo rýhy na čele, změkčilo jeho výraz. Mohl to být klamný dojem: třeba se chystá k té otázce, které by se tak ráda vyhnula. Marie zadržela dech, jakoby tím mohla něčemu zabránit.

Naštěstí se ozval telefon.

,,Jak si vedeš beze mne?" vyptávala se Tereza. ,,Vydržíš ještě chvíli sama? Potřebuji si něco zařídit."

Marie nevěděla, jak jí dát najevo, že má přijít co nejdřív.

Nemůže přece spustit: pospěš si, je tady...

,,Co je s tebou?" hlaholil z telefonu Terezin hlas. ,,Jestli ti není dobře, přijedu hned!"

,,Ne, mně nic není."

Poručík zřejmě zaslechl poslední věty. ,,S dovolením!" vzal Marii sluchátko z ruky. ,,Dobrý den, paní Terezo!" řekl bez rozpaků. ,,Nemusíte vůbec spěchat! Já tady zůstanu, dokud nepřijedete."

Tereza zřejmě nic nenamítala. ,,Za hodinu,říkáte?" opakoval po ní poručík. ,,Ale ovšem, to bohatě stačí. Odjet musím až kolem šesté." ,,Děkuji vám za ochotu," řekla poněkud dotčeně Marie. ,,Ale můžete klidně odejít hned. Přece mě nebudete hlídat! Je na vás vidět, že si potřebujete odpočinout."

Zajisté, uvědomila si Marie, slovo dané Tereze! Nemožná situace. Omluvila se a šla si vzít něco na uklidnění.

Poručík s Terezou takřka zároveň odmítli a oba se zasmáli té shodě.

,,Nemám náladu na legraci!"

,,Ne."

1 1