Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Platón

Faidros

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Faidros

Faidros

Sokrates

Sokrates Milý Faidre, kampak a odkud?

Faidr. Od Lysia, Sokrate, syna Kefalova, a jdu na procházku na cestu za hradbami; neboť jsem tam byl velmi dlouho, seděl jsem tam od rána. Poslouchám totiž tvého i mého přítele Akúmena a konám procházky po cestách; on totiž říká, že jsou méně únavné než procházky na závodišti.

Sókr. To má dobře, příteli. Avšak Lysias byl, jak se podobá, ve městě.

Faidr. Ano, u Epikrata, tuhle v domě Morychově blízko Dia Olympského.

Sókr. Nuže, jaká tam byla zábava? Či je zřejmé, že vás Lysias častoval řečmi?

Faidr. Dovíš se to, máš-li kdy jít se mnou dále a poslouchat.

Sókr. Což si myslíš, že bych si neudělal podle Pindara prací nad zaměstnání přednější vyslechnouti tvou a Lysiovu rozmluvu?

Faidr. Pojď tedy dále.

Sókr. Tak mluv.

Faidr. Jistě je právě pro tebe, Sokrate, co uslyšíš; neboť řeč, kterou jsme se bavili, byla jakýmsi zvláštním způsobem řeč o lásce. Napsal totiž Lysias, jak je kterýsi z krásných hochů sváděn, ale ne od milovníka, nýbrž právě v tom projevil svou vtipnost: tvrdí totiž, že je třeba být po vůli spíše nemilujícímu než milujícímu.

Sókr. Ušlechtilý člověk! Kéž by napsal, že je třeba být po vůli spíše chudému než bohatému a staršímu než mladšímu a kolik jiných vlastností mám já i většina z nás; to by byly věru řeči vtipné a obecně užitečné. Nuže, já jsem tak naplněn

touhou to slyšet, že se tě nepustím, i kdybys šel procházkou až do Megar a podle Hérodika došel k samým hradbám a pak se vracel.

Faidr. Co si myslíš, předobrý Sokrate? Domníváš se, že to, co během dlouhého času a v klidu složil Lysias, nejlepší z nynějších spisovatelů, to že zpaměti povím já, neodborník, tak, aby to bylo jeho důstojno? K tomu mně mnoho chybí; ovšem více bych si to přál, než aby se mi dostalo mnoha peněz.

Sókr. Faidre, jestliže já neznám Faidra, zapomněl jsem i sám o sobě, kdo jsem. Ale není pravda ani to ani to; dobře vím, že Faidros, poslouchaje řeč Lysiovu, nevyslechl ji jen jednou, nýbrž mnohokrát opět a opět ho vybízel, aby mu ji opakoval, a ten mu ochotně vyhovoval. Faidrovi však nestačilo ani to, nýbrž nakonec vzav do rukou ten spis, prohlížel místa, která se mu chtělo, seděl nad touto prací od samého rána, a když byl unaven, šel na procházku, uměje tu řeč, jak já myslím, při psu, již nazpaměť, jestliže nebyla příliš dlouhá. Ubíral se za hradby, aby si ji v mysli opakoval. Tu potkal člověka, který stůně touhou poslouchat řeči; když ho tak uviděl, jen uviděl, zaradoval se, že bude mít společníka v korybantském vytržení, a vybízel ho, aby s ním šel dále. Když ho však ten milovník řečí žádal, aby mluvil, zdráhal se, jako by se mu nechtělo mluvit; ale nakonec hodlal svou řeč vnutit násilím, i kdyby nikdo nechtěl poslouchat dobrovolně. Nuže, ty, Faidre, ho požádej, aby dělal již nyní, co jistě brzy udělá.

Faidr. Pro mne je opravdu daleko nejlepší přednést tu řeč tak, jak dovedu, neboť ty, jak se mi zdá, mě jinak nepustíš, dokud ti ji jakž takž nepovím.

Sókr. Ano, to se ti o mně zdá zcela správně.

Faidr. Tedy ti vyhovím. Neboť vskutku, Sokrate, slovům té řeči jsem se naprosto nenaučil nazpaměť; avšak smysl skoro všech důvodů, kterými dokazoval rozdíl mezi zájmy milujícího a zájmy nemilujícího, ten znám a proberu v hlavních rysech každou jednotlivou věc, počna od první.

Sókr. Ano, ale nejprve ukaž, miláčku, co to máš v levé ruce pod šatem; dohaduji se totiž, že to máš tu řeč samu. Jestliže pak je tomu tak, mysli si o mně takto: já tě mám sice velice rád, ale když je přítomen i Lysias, naprosto se mi nezdá, abych se ti propůjčoval za předmět cvičení. Tak ukaž!

Faidr. Přestaň. Vzal jsi mi, Sokrate, naději, kterou jsem měl, že se na tobě pocvičím. Nuže, kde tedy chceš, abychom si sedli a čtli?

Sókr. Dejme se tudyhle a pojďme podél Ilisa; potom si v klidu sedneme, kde se nám uzdá.

Faidr. To je tedy dobře, že jsem právě bos; ty ovšem jsi tak vždycky. To se nám to půjde tak nejsnáze, když se budeme brodit vodou, a nebude to nepříjemné, zvláště v tomto ročním počasí a v tuto denní dobu.

Sókr. Tak jdi napřed a přitom se dívej, kde bychom se posadili.

Faidr. Vidíš tamhle ten vysoký platan?

Sókr. A co?

Faidr. Tam je stín a příhodný chládek a také tráva na posedění, nebo, budeme-li chtít, na poležení.

Sókr. Kupředu!

Faidr. Řekni mi, Sokrate, není-li pravda, že to je někde zde, u Ilisu, odkud prý Boreas uchvátil Óreithyii?

Sókr. Ano, říká se.

Faidr. Ne snad tedy právě zde? Aspoň je tu voda, jak viděti, pěkná, čistá a průhledná a hodí se, aby si dívky u ní hrály.

Sókr. Ne, nýbrž asi dvě nebo tři stadia doleji, kde přecházíme ke svatyni Agřině; také tam je někde oltář Boreův.

Faidr. To jsem ještě nevěděl. Ale řekni mi, u Dia, Sokrate, ty věříš, že je tohle vypravování pravda?

Sókr. Ale kdybych nevěřil jako ti naši mudrci, nebylo by to nic zvláštního. Tu bych pak po mudrcku řekl, že ji náraz severáku srazil z blízkých skal, když si hrála s Farmakeií; když pak takto zahynula, že se řeklo, že byla unesena od Borea - nebo s vrchu Areova; vypravuje se totiž zase i tato pověst, že byla uchvácena odtamtud, a ne odsud. Já, Faidre, pokládám takovéto výklady jinak za hezké, ale o jejich původci soudím, že to byl muž až příliš bystrý a snaživý a ne velmi šťastný, a to pro nic jiného, nežli že potom musí opravovat podobu Hippokentaurů a pak zase Chimaiřinu a valí se na něho dav takových Gorgon a Pegasů i množství a obludnost jiných nepochopitelných a divných tvorů. Jestliže k těm přijde někdo nevěřící a bude každého posuzovat podle pravděpodobnosti, s užitím jakési hrubé moudrosti, bude k tomu potřebovat mnoho času. Já však naprosto nemám kdy na takové věci; příčina toho je, příteli, tato: Nedovedu ještě podle toho nápisu v Delfách poznat sám sebe; proto se mi zdá směšno, když ještě toto neznám, zkoumat cizí věci. Proto tedy nechávám tyto věci být a věře tomu, co se o nich obecně myslí, zkoumám, jak jsem právě řekl, nikoli je, nýbrž sám sebe, zdali jsem nějaké zvíře nad Tyfóna zavilejší a soptivější, či tvor krotší a jednodušší, od přírody účastný jakéhosi božského a nesoptivého údělu. Avšak, příteli, dovol, není to tenhle strom, ke kterému jsi nás vedl?

Faidr. Ano, to je on.

Sókr. Při Héře, krásné je to místo k pohovění. I tento platan je velmi rozložitý a vysoký, a překrásná je i výška a stinnost vrby. A jak je v plném květu, že naplňuje celé místo co nejlahodnější vůní! A zpod platanu vytéká roztomilý pramen velmi studené vody, jak je možno zkusiti nohou. Podle loutek a sošek se podobá, že to je místo zasvěcené nějakým nymfám a Achelóovi. A k tomu libý dech tohoto místa je tak milý a silně lahodný: letně a zvučně přizvukuje ke sboru cikád. Ze všeho však nejlepší je tráva, že roste na mírném svahu a pohodlně podpírá hlavu tomu, kdo si do ní lehne. Tak jsi dokonale provedl svou úlohu vůdce cizinců, milý Faidre!

Faidr. Ty, podivný muži, se ukazuješ nějakým prazvláštním člověkem. Věru se docela podobáš, jak pravíš, nějakému cizinci a ne domácímu obyvateli; vždyť se nevydáváš z města ani nikam přes pole, ba zdá se mi, že vůbec ani nevycházíš za hradby.

Sókr. Odpusť mi, předobrý příteli. Jsem totiž člověk milovný učení a tu mě krajiny a stromy nechtějí ničemu učit, kdežto lidé v městě ano. Avšak ty, zdá se mi, jsi nalezl prostředek, jak mě dostat ven. Neboť jako se vodí hladovějící dobytčata tak, že se před nimi potřásá ratolestí nebo nějakým plodem, tak ty mne patrně budeš vodit po celé Attice i kamkoli jinam budeš chtít, když mi budeš podávat v knížkách řeči. Nyní tedy, když jsme teď přišli sem, já mám chuť si tu lehnout, a ty si zvol tu polohu, v jaké myslíš, že se ti bude nejpohodlněji čísti, a pak čti.

Faidr. Tedy poslouchej.

nemilující, dovedouce se ovládat, dávají přednost největšímu dobru před lidskou pověstí. Mimoto lidé nutně uslyší a uvidí, jak milující chodí s milovanými a pokládají to za svůj úkol, takže kdykoli jsou spatřeni, jak spolu rozmlouvají, hned si o nich myslí, že se stýkají ze žádostivosti buď již vzniklé nebo teprve nastávající; kdežto nemilujících ani se nepokoušejí obviňovat pro takové scházení, vědouce, že je nutné s někým rozmlouvat buď pro přátelství nebo pro nějaký jiný požitek. A jestliže tě napadla obava při myšlence, že je těžko, aby přátelství vytrvalo, a že za jiných okolností by při roztržce nastala oběma společná škoda, kdežto dáš-li to, co máš nejdražšího, vznikla by veliká újma tobě, pochopitelně by ses více obával milujících; neboť je mnoho věcí, které jim jsou nepříjemné, a o všem se domnívají, že se to děje na jejich újmu. Proto také odvracejí milované od styků s jinými lidmi, obávajíce se jednak těch, kteří mají jmění, aby je nepředčili penězi, jednak vzdělaných, aby nenabyli převahy rozumem; u těch, kteří mají nějakou jinou přednost, střehou se moci jednoho každého z nich. Proto tě navedou, aby ses těmto zprotivil, a dělají z tebe člověka bez přátel, ale jestliže hledě na svůj prospěch budeš rozumnější než oni, dostaneš se do roztržky s nimi. Avšak kteří nedosáhli svých přání milováním, nýbrž došli jejich splnění zdatností, nezáviděli by osobám stýkajícím se s jejich milovanými, nýbrž nenáviděli by ty, kteří by se nechtěli s nimi stýkati, majíce zato, že tito jimi pohrdají, kdežto lidé s nimi se stýkající jim prospívají, takže je mnohem větší naděje, že jim z té věci vzejde spíše přátelství než nepřátelství.

Snad by ses mne tedy zeptal, zdali ti doporučuji vyhovovat všem nemilujícím. Já však se domnívám, že by tě ani milující nevybízel, abys měl ke všem milujícím toto smýšlení. Neboť ani ten, kdo to přijímá, to nepokládá za hodno stejné vděčnosti, ani tobě, kdybys to chtěl dělat, není možno stejně zůstati nepozorován od ostatních; nemá však z toho vzcházeti žádná škoda, nýbrž pro obě stany prospěch. Nuže, já pokládám, co jsem řekl, za dostatečné; jestliže však ty ještě něco

postrádáš a myslíš, že to bylo opominuto, taž se."

božským člověkem, do bakchického vytržení.