Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Jiří Sedláček

Trekanaskert

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Trekanaskert

Trekanaskert

Jiří Sedláček

Povídka zveřejněna se souhlasem organizátorů soutěže Rokle šeré smrti 2004.

www.vampire.cz

...Mé vyprávění vám bude možná připadat zmatené a neúplné, avšak píši je ve chvíli, kdy se prolomily křehké přehrady mezi skutečností a sny, kdy do reality pronikli ohavní, temní démoni nesoucí s sebou plamen šílenství. Je to snad všechno jen sen, fantazie vyhřezlá z popela dějů dávno minulých... Musím spěchat, chvílí, kdy mou mysl nezakrývá stín a kdy se mohu soustředit na sestavování vět, nyní ubývá, okolo vidím temnou noc, v níž se skryl okolní svět...

Na Trekanaskert jsem narazil po dlouhém bloudění zemí plnou obrovitých kopců a hor. Mnoho nechybělo a nikdy bych ho nespatřil, zůstal by mi skryt i se svými záhadami a já bych byl zachráněn! Byla to však sama vůle osudu, snad samo ďáblovo našeptávání, že jsem v úzké soutěsce, kterou jsem právě projížděl, zdvihl znenadání oči a spatřil ve výšce jeho šedé, nepřístupné zdi. Pokud jsem si vzpomínal, nikdy jsem neslyšel, že by zdejší kraj byl kdy obýván, snad kdysi dávno, v dobách, na které už každý dávno zapomněl. A najednou jsem měl před sebou podivné sídlo usazené na vrcholku skály jako zkamenělý dravec číhající na kořist. Kéž bych v tu chvíli věděl, že tou kořistí mám být já!

Prohlížel jsem si dlouhé řady oken, temných a bez života, a cítil, že v sobě ukrývají tajemství, záhadu, kterou jsem (ačkoliv nejsem člověk příliš statečný) pronikavě zatoužil objasnit. Bedlivě jsem se rozhlížel po skále, na které zámek stál, nenašel jsem však ani jedinou známku cesty, která by vedla vzhůru. Nakonec jsem si všiml několika otvorů a štěrbin ve skále, kterými se dalo, při troše štěstí, vyšplhat nahoru.

Sesedl jsem z koně, odepnul meč, aby mi nepřekážel, a začal šplhat vzhůru. Zpočátku to šlo snadno, snažil jsem se nedívat pod sebe, aby mě nechytila závrať, a usilovně se drápal nahoru. Šaty jsem měl brzy samý šrám a oděrku, ale v úsilí poznat tajemství toho místa mě nedokázaly zastavit malichernosti. Podařilo se mi zdolat i poslední úsek skály, kde již nebyly skoro žádné výstupky, kterých bych se mohl zachytit, a vyhoupl jsem se přímo na širokou skalní plošinu, na které sídlo stálo.

Druhá z cest se stáčela k vchodu do zámku. Jeho bránu střežily dvě sochy znázorňující starce v podivuhodných oděvech, dveře zámku byly otevřeny dokořán.

"A kde jsem se to ocitl já?"

"Ne."

"Ne."