Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Jan Amos Komenský

Stručná historie církve slovanské

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Stručná historie církve slovanské

Stručná historie církve slovanské

Jan Amos Komenský

Zveřejněno s laskavým souhlasem České čítanky www.citanka.cz

[ do konce 15. stol. ]

1.

Stojí za úvahu, zbožný čtenáři, známá slova nesmrtelného ženicha Krista, pronesená jakoby s obdivem o jeho nevěstě církvi: Která je to, jež vstává jako DENICE? krásná jako LUNA? čistá jako SLUNCE? hrozná jako VOJSKO V BITEVNÍM ŠIKU? (Píseň písní, 6, 9.) Tato slova, ať je chápeme po částech nebo jako celek, přinášejí velmi pěkné náznaky.

2.

Chápeme-li je po částech o církvi obecné, dělící se v církve zvláštní, tu je zřejmo, že můžeme a máme rozlišovati a viděti církve tak, jak se jeví v očích božích a v pravdivé skutečnosti. To jest, že jedny jsou nové, teprve povstávající, jichž světlo se podobá denici; jiné jsou již pokročilejší, nabývající na své záři jako luna; jiné pak se radují jako slunce v plném světle víry, lásky a naděje ve věčné milosrdenství; konečně jiné - mimo vnitřní jas doma - šíří od sebe na venek postrach jako vojsko dobře sestavené, nahánějící nepřdtelům strachu už pouhým svým bitevním šikem a praporci.

3.

Chápeme-li ta slova jako celek o celé jediné církvi obecné (jako Kristus praví v předešlém verši: jediná jest má holubice, má upřímná), pak nebude pochybnosti, že se tím naznačují rozličné doby a stupně církve. Neboť světlo nově povstávající církve (za dob apoštolských) bylo opravdu jako denice, poněvadž se v něm radovali věrní hlavně nad tím, že noc pominula, den se přiblížil a že již je čas, probuditi se ze sna (Řím 13, 11, 12, 2. Petr. 1, 19). Tehdy totiž nebyla theologie tak vypěstovaná jako později, ani znalost tajemství víry nebyla tak jasná a pfesná, jako se stalo potom, když blouznivé vidiny kacířů vycvičily moudrost církve. Stačilo jim odvrhovati skutky temnot, oblékati se ve zbroj světla a choditi poctivě jakožto ve dne (Řím 13, 13), jak ukazuje tehdejší jejich zvlášt vroucí zbožnost, dokázaná mučednictvím.

4.

Následovala doba luny, přibývání a ubývání světla za doby kacířů; s těmi zápasila církev se střídavým zdarem; jednou nabývala převahu pravda nad bludy, jindy bludy nad pravdou; na konec vytrpěla církev i zatmění pod Antikristem.

5.

Ale vrátilo se jí (darem božím a dobrodiním reformace) ztracené světlo i s novým přírůstkem, aby podle daného slibu (Iz. 30, 26) světlo luny bylo jako světlo sluneční; neboť pravda byla od nejhlubších základů prozkoumána lépe, než se kdy stalo za předešlých časů.

6.

Ale poněvadž i slunce tohoto našeho nebe se může zatměti a také se zatmívá, Eccles. 17, 30 (ačkoli nic není jasnějšího nad ně), a poněvadž z dopuštění božího i obnovená církev znovu strádá temnotami, ejhle, dobrota a moudrost nebeského ženicha dává naději, že přijde čas, kdy se konečně stane církev svým nepřátelům hroznou. Naznačuje také, jakým způsobem se to stane; jestliže totiž církev zanechá roztržek, sjednotí-li se konečně v sobě ze všech stran a spojí-li se pouty řádu tak, aby byla nepřátelům neproniknutelná jako dobře zřízený bitevní šik, ale sama aby pronikala, rozptylovala a hubila kterékoli šiky proti sobě postavené.

7.

A to je právě to, nač dává důraz apoštol v listě k Efeským a co požaduje od vyspělé církve, když praví: usilujlce zachovávati JEDNOTU ducha ve svazku pokoje atd.; a potom: Vstoupiv na výsost dal lidem dary; některé jako apoštoly, jiné pak za proroky, jiné za evangelisty, jiné za pastýře a učitele pro spořádání svatých k duchu služebnosti, pro vzdělání těla Kristova, AŽ BYCHOM VŠICHNI DOSPĚLI V JEDNOTU VÍRY a v poznání Syna božího, V MUŽE DOSPĚLÉHO V MÍRU PLNÉ POSTAVY KRISTOVY; abychom již nebyli více DĚTI, zmítající se a točící se v každém větru učení, v zchytralostech lidských atd., nýbrž upřímně se majíce v lásce dospívejme jistě v toho, kterýž jest hlava, totiž v Krista; z něhož CELÉ TĚLO SOULADNĚ SCELENÉ a spojené po všech daných kloubech, silou uvnitř působící béře přírůstek přiměřený tělu podle míry jednoho každého údu, k vybudování svému v lásce (Ef. 4, 3).

8.

Očekávajíce tento stav od dobrotivosti boží, proč bychom nezkoumali přesným postupem podstatu oné jednoty a řádu, v nichž je uložena tak veliká síla k blahu církve? A proč bychom si jedni od druhých nevypůjčovali podíl a přírůstky jak na světle, tak na řádu? Zbožné a chvalitebné jest, abychom ani zde nebyli shledáni liknavými.

9.

Když se mi naskytly příležitosti, vydati na světlo v novém vydání ŘÁD CÍRKVE BRATŘÍ ČESKÝCH, zdá se mi účelné, ukázati názorně na příkladě právě této církve, po jakých stupních vodívá čili jakými stupni zdokonaluje Bůh své věrné. Kdokoli ze zbožných to bude čísti, najde snadno příležitosti, uvažovati také stran sebe a své církve o podivuhodných cestách božské prozřetelnosti.

10.

Všechno krásně koná Bůh, jednokaždé ve svém čase, praví Šalamoun (Kaz. 3, 11); naznačuje tím, že všechna díla boží postupují jakýmsi řádem a stupňovitě, od menšího k většímu. Na to zajisté ukazuje dílo stvoření, dílo vykoupení, dílo posvěcení a celý postup božské prozřetelnosti ve veškerenstvu; hlavně však - což si nyní béřeme za hlavní předmět své úvahy - její podivuhodná dovednost, rozšiřovati stany církve vždy k větší velikosti nebo slávě.

11.

Zajisté mohl syn boží, když vstoupil na svět v lidském těle a naplnil tajemství vykoupení, uvésti své evangelium ve známost celého světa sám o sobě. Ale nezalíbilo se mu tak; nýbrž určil jistý počet mužů, apoštolů, aby šli do světa a zvěstovali národům tyto poklady božské milosti; a pak aby odkázali tento svůj úřad jiným, svým nástupcům; a ti zase jiným, až do skonání světa (Mat. 28, 20 Tit. 1, 5).

12.

Bylo sice světlo evangelia již samými apoštoly rozšířeno po celém světě až do končin Země (jak praví Písmo a svědčí dějiny); přece však se toto světlo v několika prvních stoletích mohlo jeviti spíše jako pouhé jiskry, zasahující jen některé (osoby a rodiny), než jako plné světlo národů. Teprve ve čtvrtém století (za časů Konstantina Velikého) začaly celé národy se obraceti, opouštěti pohanství a otevřeně vyznávati křesťanství. A to nejdříve zase jen v říši římské, potom teprv také jinde, už s nepřetržitým stupňováním po celých dvanáct století, když národ za národem přijímal jméno křesťanské po Evropě, Asii, Africe a Americe.

13.

Toto postupné dílo božské prozřetelnosti se zvlášť zřetelně objevilo a dá se pozorovati také v zakládání církví u národů slovanských (které obývají široko daleko východní končiny evropské); u nich bylo símě evangelia zaseto již za časů apoštolských, ale teprue o osm století později dospělo k plné žni a postupně se po nich rozšířilo, časem do šířky, časem do hloubky; při tom se občas objevovalo také ubývání, skvrny, blednutí a zatmění (jak se i u měsíce děje). Všechno stručně doložím, aby to sloužilo jako příležitost, i nyní ještě pokračovati k lepšímu a přestati na něčem nejlepším.

14.

Že setbu vykonali u těchto národů sami apoštolé, toho svědkem máme apoštola pohanů; ten píše v listě k Římanům (15, 19), že od Jerusalema kol dokola naplnil všechno evangeliem Kristovým až k Zemi illyrské; Timotheovi pak vypravuje, že Krescens odešel do Galacie, Titus do Dalmacie (2. Tim. 4., 10). Illyrové však, stejně jako Dalmaté, jsou částí slovanských národů až do dnešního dne. A že ta první setba nebyla bez plodů, toho máme doklad ten, že Jeronym, narozený v illyrském městě Stridonu, přeložil knihy božích Pisem do své mateřská řeči, aby pomáhal ve svém národě vzrůstu víry. A tak mezi evropskými národy první to byli Slované, jimž byly svěřeny výroky boží v jejich mateřštině. Tímto překladem se ty kmeny až dosud honosí a neužívají jiného, ačkoli se mluva národů již změnila, takže lid nerozumí té staré řeči úplně. Proto jejich kněží (Rusové a Moskvané) pěstují onen starý jazyk tak školsky, jako my latinu.

15.

Že se církve u těch národů hodně rozmnožily, lze souditi podle šesté synody konstantinopolské, konané léta Páně 680; tam je zachována o Slovanech znamenitá zmínka tohoto znění: naše služebné shromáždění celého koncilu dychtilo pomáhati všem; kdyby jen část rozuměla, co se projednává, aby druhé části to nezůstalo tajno! Zejména proto, poněvadž víme, že uprostřad pohanů, jak Langobardů tak Slovanů, je velmi mnoho našich spoluslužebníků, kteří neřestávají horlivě se o to starati atd. Z toho je zároveň patrno, že Slované, pokud tehdy byli křesťany, měli v ošklivosti ctění obrazů; vždyť se zdráhali přistoupiti k onomu synodu, poněvadž byl pro obrazy!

16.

Teprve v druhém století na to otevřel Bůh bránu evangelia všem národům slovanským, a to za takovéto příležitosti: Bulhaři, národ slovanský, znepokojovali dlouhotrvajícími válkami sousední říši cařihradskou, až nakonec s nimi roku 845 uzavřel mír císař Michail III., vrátiv sestru bulharského krále, kterou předtím Řekové zajali ve válce. Tato poznala v zajetí učení křesťanské a proto přemluvila svého bratra, aby opustil pohanství a stal se křesťanem; jeho příkladem se řídili i poddaní a přijali tutéž víru. Tak se stali Bulhaři mezi slovanskými národy prvotinami pro Krista; brzy následovali jiní národové téhož jazyka v týchž končinách (mezi Dunajem, Řeckem a Italií), totiž Morsané, Rasčané, Srbové, Bosňané, Chorvaté atd. Toto přeslavné dílo konali Cyril a Metoděj (biskupové řečtí, ale znalí také jazyka slovanského). Tito pronikli kolem roku 861 až na Moravu (kterou tehdy Němci nazývali Markomanskem) a také tam získali pro Krista jejich krále Svatopluka a zakrátko nato českého knížete Bořivoje. Odtud potom lesk evangelia pronikl až do Polska, a to léta Páně 965, sedmdesátého prvého roku po obrácení Čechů, stočtvrtého po obrácení Moravanů, stého dvacátého po obrácení Bulharů. Rusové pak a Moskvané (i to národové slovanští) přestoupili také hromadně ke křesťanství (r. 980), když sestra císaře Basilia Anna byla dána za manželku Vladimírovi, knížeti kyjevskému.

17.

Odtud je zřejmo, že ošechny ty národy byly obráceny přičiněním církve východní a že byly uvedeny v křesťanství podle způsobu řeckého; také národ český. Ale papež již tehdy ukládal o církve celého světa a nepřestal číhati na příležitosti, jak by je přivedl pod svou pravomoc. Jaké ty příležitosti byly, musím krátce připomenouti, prozatím alespoň pokud se týká Čechů.

18. 19. 20.

O celé století později, když papež Celestin vnucoval skrze poselství také Čechům kněžský celibát, jinde již nařízený, tu by byl málem býval ukamenován od kněží a prelátů pražských jeho legát (kardinál Petr a Lata Via), jak o tom svědčí k roku 1197 papeženský spisovatel Hájek.

21. 22. 23. 24.

Spasení, a dá-li se ještě něco sladšího mysliti v Ježíši Kristu!

25. 26. 27. 28.

Husova díla byla později vydána v Norimberku latinsky ve foliovém formátu. Ale kromě toho je vydal Otto Brunsfels v kvartovém formátu (s věnováním znějícím p. Lutherovi), získav ještě některé jiné rukopisy. Jsou to:

1.

O pitvání Antikrista, jedna kniha.

2.

O tajemstvích Antikristovy nepravosti.

3.

O zjeveních Kristových a Antikristových.

4.

O vymýcení sekt a nálezků lidských.

5.

O jednotě církve a o vyhýbání rozkolu.

6. 7. 8. 9. 1. 2. 3. 4. 5. 6. 7. 29. 30. 31. 32. 33. 34. 35. 36. 37. 38. 1. 2. 3. 4. 39. 40. 41. 42. 43. 44. 45. 46. 47. 48. 49. 50. 51. 52. 53. 54. 55. 56. 57. 58. 59. 60. 61. 62. 63. 64. 65. 66. 67. 68.