Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Pavel Pavel

Rapa Nui

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Rapa Nui

Rapa Nui

Pavel Pavel

Publikováno s laskavým svolením autora

Zdroj http://www.pavelpavel.cz

OBSAH

STŘEDA 22. LEDNA 1986, PRVNÍ DEN POBYTU

Thor se vrací

Dobrý den, moai

Co o něm vím?

ČTVRTEK 22. LEDNA 1986, DRUHÝ DEN POBYTU

Do terénu

Jak to všechno začalo

Kapitola plná otazníků

Šly sochy samy?

Chvála pošetilosti

Strakonická moai

První pokus

Splněný sen

PÁTEK 24. LEDNA 1986, TŘETÍ DEN POBYTU

Moai se usmívají

Ahu

A přece jsou tetované!

SOBOTA 25. LEDNA 1986, ČTVRTÝ DEN POBYTU

Červený ostrov

Zpívali si tahači?

Slavnosti ptačích mužů

Na vrcholu Rano Kao

NEDĚLE 26. LEDNA 1986, PÁTÝ DEN POBYTU

Zubatí světci

PONDĚLÍ 27. LEDNA 1986, ŠESTÝ DEN POBYTU

Přivykám si

Chodily sochy po cestách?

Moai si nevytešu

ÚTERÝ 28. LEDNA 1986, SEDMÝ DEN POBYTU

Turistická invaze

Nebyla to silnice

Sochu máš...

STŘEDA 29. LEDNA 1986, OSMÝ DEN POBYTU

Čeho se bojíš?

ČTVRTEK 30. LEDNA 1986, DEVÁTÝ DEN POBYTU

První krok

PÁTEK 31. LEDNA 1986, DESÁTÝ DEN POBYTU

Spojení s domovem

SOBOTA 1. ÚNORA 1986, JEDENÁCTÝ DEN POBYTU

Další otazníky

Dobrou chuť

NEDĚLE 2. ÚNORA 1986, DVANÁCTÝ DEN POBYTU

Výlet za klobouky

Podivní strážci

Moai v terénní úpravě?

PONDĚLÍ 3. ÚNORA 1986, TŘINÁCTÝ DEN POBYTU

Druhý pokus

ÚTERÝ 4. ÚNORA 1986, ČTRNÁCTÝ DEN POBYTU

Přípravy k finále

Ráj pro vlaštovky

Rongo-rongo

STŘEDA 5. ÚNORA 1986, PATNÁCTÝ DEN POBYTU

Hlavní pokus

Zavzpomínání - reminiscence

ČTVRTEK 6. ÚNORA 1986, ŠESTNÁCTÝ DEN POBYTU

Volno?

Kadovský viklan

PÁTEK 7. ÚNORA 1986, SEDMNÁCTÝ DEN POBYTU

Výlet na Poike

SOBOTA 8. ÚNORA 1986, OSMNÁCTÝ DEN POBYTU

Návštěva v hrobě

Proč?

Festival

Elegance na uzel

NEDĚLE 9. ÚNORA 1986, DEVATENÁCTÝ DEN POBYTU

Podruhé na Orongu

PONDĚLÍ 10. ÚNORA 1986, DVACÁTÝ DEN POBYTU

Sáňkování

Rybí hody

Ve světě legend a bájí

V jednom kole

ÚTERÝ 11. ÚNORA 1986, DVACÁTÝ PRVÝ DEN POBYTU

Čas k dílu

Anakena

Moai se nechtějí fotografovat

STŘEDA 12. ÚNORA 1986, DVACÁTÝ DRUHÝ DEN POBYTU

Sám napříč ostrovem

ČTVRTEK 13. ÚNORA 1986, DVACÁTÝ TŘETÍ DEN POBYTU

Stará Polynésie žije

Poslední večer

PÁTEK 14. ÚNORA 1986, DVACÁTÝ ČTVRTÝ DEN POBYTU

Den odletu

DNY PRÁCE A DALŠÍHO CESTOVATELSKÉHO SVĚDĚNÍ

Jak utratit honorář

Vyvzdorovaná knížka

K BÍLÝM BŘEHŮM ALBIONU

Pařížské zastavení

Stonehenge

Anglická snídaně

DALŠÍ ADRESA JE NĚMECKÁ

Paní Esen-Baurová pochopila

Pozvání za dalšími tajemstvími

Pokus Stonehenge

S pukaem do filmu

Nancy

DRUHÁ CESTA NA RAPA NUI

Ostrov jinýma očima

Poznávání ostrova.

Peru

Kanárské ostrovy

NENECHME SNY ZPLANĚT

STŘEDA 22. LEDNA 1986, PRVNÍ DEN POBYTU

Thor se vrací

Palubní reproduktor chraplavým hlasem oznámil cestujícím, že se naše letadlo blíží k cíli letu a za několik okamžiků spatříme Velikonoční ostrov. Mezi cestujícími propukl rozruch a začala bitva o místa u okének. Ani skutečnost, že probíhala v rámci společenských norem, jí příliš neubrala na urputnosti.

Měli jsme za sebou pět hodin klidného letu nad rozlehlými pláněmi Tichého oceánu. Přes čtyři tisíce kilometrů nic než modrá hladina největšího oceánu světa.

Na pokyn Thora Heyerdahla jsme se shromáždili v první třídě, abychom od režiséra filmového týmu Benga přijali poslední instrukce k vystoupení na letišti v Rapa Nui. Rapa Nui, Mata-ki-te-rangi a Te Pito o te Henua jsou domorodé názvy ostrova, jemuž u nás říkáme Velikonoční. Na mapách jej najdete pod španělským názvem Isla de Pascua.

Byl jsem spolu s profesorem Arnem Skjolsvoldem, námořním kapitánem na odpočinku Arnem Hartmarkem a Chilanem Gonzalem Figuerou členem v pořadí druhé expedice norského muzea Kon-Tiki, vedené Thorem Heyerdahlem. Spolu s námi letěl čtyřčlenný filmový tým švédské televize, který měl za úkol zachytit vše důležité na filmový pás. Návrat Thora Heyerdahla a jeho nerozlučného spolupracovníka archeologa Arneho Skjolsvolda na ostrov po třiceti letech musel být samozřejmě zaznamenán.

Na obzoru vykoukl úzký hnědý pruh a rychle rostl. Spouště fotoaparátů začaly cvakat jako o závod. Vklínil jsem se mezi těla fotografů ke kousku volného okénka, očima hltal blížící se ostrov a v duchu si nepřestával opakovat, že to není sen. Nebylo třeba se kousat nebo štípat, jak se to v takových případech dělá. Ostré lokty a tvrdá kolena sousedů mě přesvědčovaly zcela výmluvně a jednoznačně o tom, že nesním. Po pěti letech plánů a tužeb se přede mnou začal objevovat Velikonoční ostrov v celé své kráse.

Jak jsme se postupně blížili, začaly se na žlutohnědém podkladě rýsovat kužely sopek a osamocené zelené skvrny hájů a lesíků. V tu chvíli se mi přihodilo to, co se obvykle stává, když si něco vysníte, vytoužíte, vymalujete nejpestřejšími barvami, a pak tomu stanete tváří v tvář. Je podivuhodný a krásný, četl jsem mnohokrát o tom kousku světa, a rád jsem tomu věřil. Teď pode mnou ubíhala země podivná a pustá. Nikde nic, co by svědčilo o přítomnosti lidí.

Ostrov se mezitím přiblížil natolik, že bylo vidět detaily, a já tiskl spoušť fotoaparátu se stejným zápalem jako ostatní. Letadlo zakroužilo nad mohutným táhlým kopcem s ostrými srázy, jejichž konce se ztrácely ve zpěněných vlnách příboje. Nemohlo to být nic jiného než velkolepá sopka Poike, tvořící vrchol trojúhelníkového ostrova. Nedaleko Poike musí být přece sopka Rano Raraku, pomyslil jsem si a přitiskl nos k okénku. Pilot, jako by četl moje myšlenky, začal znovu kroužit, trochu mi letadlo naklonil a pod křídlem se objevil černý rozeklaný kráter s modrou hladinou jezírka uvnitř. Byla to Rano Raraku, divoká a krásná.

Ještě něco mi ale chybělo ke štěstí. Přitáhl jsem si teleobjektivem ostrov blíž k očím a prohledával krajinu. Pátral jsem po tajemných královnách Velikonočního ostrova, kvůli kterým jsem seděl v tomto letadle. Vtom jsem je uviděl, právě když jsme pomalu oblétali vulkán. Napřed v hledáčku, potom i pouhým okem. Kamenné sochy moai.

Na žlutém travnatém úbočí se objevila skupinka drobných černých čárek. Snad jsem ani nedýchal, jak jsem se snažil zachytit co nejvíce z jedinečné podívané pod námi. Čárky se zvolna proměnily v sochy a já měl touhu říci v tu chvíli Thoru Heyerdahlovi, co cítím a jakou mám radost. Ohlédl jsem se. Seděl nevzrušeně ve střední řadě sedadel a klidně rozmlouval s filmaři. To snad ne. Překvapilo mě, že nesdílí naše nadšení, ale nelámal jsem si tím dál hlavu a vrátil se k sledování měnící se scenérie. Tou dobou se už objevily další vulkány a já zapomněl na všechno ostatní.

Posádka měla zřejmě s pasažéry své zkušenosti, protože letadlo po chvíli kroužení zamířilo na širé moře a ostrov zmizel z dohledu. Letuškám se podařilo usadit a připoutat všechny cestující a konečně jsme mohli jít na přistání.

Vystupoval jsem v dohodnutém pořadí, obtěžkán dvěma taškami. Svou a páně Heyerdahlovou. Svěřil mi ji do opatrování, aby měl volné ruce pro vítání.

Vzápětí jsem zjistil, že odhadl situaci zcela správně. S vítáním měl plné ruce práce, já je zaměstnával alespoň držením těch tašek. U přistavených schůdků nás čekal jásající dav v čele s mladým silnějším člověkem s brýlemi. Byl to guvernér ostrova doktor Sergio Rapu, vášnivý archeolog a přítel Thora Heyerdahla. Ostrované vítali své staré známé objímáním a rapanuiským pozdravem - "Ia orana oe."

Mě nevítal nikdo. Stál jsem poblíž Thora Heyerdahla a závistivě pokukoval po pestrém chomoutu květinových věnců, které mu vítající ostrované postupně navlékali na krk. Na letišti panovala fantastická vřava, ale já měl dost času si všechno prohlížet. Jak jsem tam tak stál, komusi se mě zželelo a s vlídným "Ia orana oe"- vítej - mi také navlékl jeden z květinových náhrdelníků.

Na konci letištní plochy, kam nás dav dotlačil, čekalo milé překvapení. Zdejší folklorní taneční soubor pro nás přichystal krátké vystoupení. Domorodí hudebníci s pestrými čelenkami, oblečení jen v sukních z trávy, spustili na povel temperamentní melodii a začali zpívat strhující popěvek. Zvolna jsme k nim přicházeli, a tu proti nám s divokým křikem vyrazili dva opravdoví hrozivě pomalovaní divoši. Thor Heyerdahl se jich nebál a sledoval to běsnění s bohorovným úsměvem. Tušil, co bude následovat: složili mu k nohám dary - svázaná živá kuřata, sladké brambory v košíku pleteném z palmového listí a trs banánů zakončený velkým temně fialovým květem.

Pojednou se hudba zklidnila, ztišila a dostala malebnější zabarvení. V ústrety nám kráčely zvláštním houpavým krokem domorodé dívky. Měly péřové čelenky a sukně z bílého peří, které se jim náhle rozvířily v divokém rytmu tance hula. Opustil jsem obě tašky a začal se s fotoaparátem nad hlavou probojovávat semknutými těly turistů, kteří tanečnice obklopili. Bylo se na co koukat. Musel jsem také ulovit nějaký snímek na památku. Vždyť by mi doma nevěřili, jak tady vítají cizince.

Dobrý den, moai

Po odbavení cestovních formalit jsme vyšli před přízemní budovy letiště, kde nás čekala skupina automobilů. Nasoukali jsme se do jejich sluncem rozpálených útrob a vyrazili za zvuku polynéské hudby, linoucí se z vestavěných reproduktorů. Byl jsem tak zmožen vedrem, zmatkem při vítání a vůbec tou dálkou a dojmy, že jsem ani nevnímal, kudy a kam nás vezou.

Přízemní bílý bungalov - náš hotel, před nímž jsme po chvíli zastavili -, malebně svítil ze svěží zeleně. Byla to jednoduchá vzdušná stavba, krytá bílým vlnitým eternitem. Z cesty k ní vedlo lomené kamenné schodiště, na jehož konci se nalézala oválná terasa. Z té se vcházelo přímo mezi štíhlé sloupy hotelové verandy s několika křesílky, která přímo vybízela k posezení v báječně chladivém stínu.

Dostal jsem klíče od jednolůžkového pokoje. Na čtyřiadvacet dní se stal mým domovem. Byl zařízen prostě, ale vkusně jednoduchou policí, postelí s nočním stolkem a koupelnou s WC. Podlahu kryl kovral a tapetové zdi zdobily obrazy ptačích mužů, což je zde, jak jsem časem zjistil, velice oblíbený motiv.

Jediné okno kryté sítí proti hmyzu vedlo na dvorek v zadní části hotelu, což mělo své výhody. Mohl jsem tak například ještě při vybalování sledovat zásobování hotelové kuchyně. Do dvora vjel muž na motocyklu s velkým tuňákem na nosiči. Bez hlavy měla ryba něco přes metr. Paní vedoucí, matka guvernéra Sergia Rapua, úlovek ohodnotila a dala rybáři pokyn k naporcování. Ten vytáhl z pochvy ostrý nůž a v boku ryby vyřízl zářez pro uchopení. Připomnělo mi to vesnickou zabijačku, když řezník stahuje sádlo z čuníka. Zručnými pohyby začal seřezávat půlku ryby od ocasu k hlavě a horní díl si přidržoval za vyříznutý otvor. Trvalo mu jen krátký okamžik, než rybu rozpůlil. Potom odepjal od opasku pružinovou váhu a před očima paní domu úlovek zvážil.

Pozoroval jsem celý výjev za záclonou a snažil se zvyknout si na ostrý pach rybiny. Vlahý průvan naštěstí rychle poté, co skončila zásobovací akce, ovzduší vyčistil.

Než jsem se stačil vrátit k vybalování, přijel další dodavatel a svrhl na hromadu prken pod mým oknem obrovský zelený trs banánů. To už byla příjemnější podívaná. Banány pak tři dny pomalu žloutly a dozrávaly, než se daly jíst. Pokoj byl díky jim dlouhou dobu báječně provoněn.

Vybalování jsem nakonec odložil na pozdější dobu, neboť jsem neodolal vábení k prvnímu samostatnému a nikým nerušenému průzkumu nejbližšího okolí.

Z terasy hotelu byl skutečně pohádkový výhled. Nalevo se rozprostíraly nepřehledné modré vody Tichého oceánu, který se hlubokým zálivem zakusoval do nitra ostrova. Od zálivu ke mně stoupal mírný travnatý svah, dlouhý několik set metrů. Po pravé straně v délce asi dvou kilometrů ležela vesnice Hangaroa, jejíž domky tu a tam vykukovaly z polí a zahrad s bujnou zelení. Za vesnicí v dálce čněly vzhůru dva kužely vedlejších kráterů sopky Tereavaka, porostlé svěží zelenou trávou. Tereavaka sama majestátně čněla nad zálivem a celý obzor uzavírala. Svými pěti sty šesti metry je nejvyšší horou ostrova a její žlutohnědý sluncem spálený travnatý povrch vytváří dokonalé pozadí pro obraz tvořený modrým oceánem, oblohou a divokou zelení vesnických zahrad.

Vydal jsem se k zálivu s malým přístavem pro rybářské čluny. Zdobily jej dvě pětimetrové sochy moai. Za těmi jsem na ostrov přijel a tady jsem se s nimi poprvé zblízka setkal.

První den pobytu na Velikonočním ostrově jsme zakončili slavnostní večeří, kterou uspořádal Sergio Rapu, guvernér a majitel našeho hotýlku v jedné osobě. Setkal jsem se s ním už na letišti, ale teprve teď jsem měl možnost si jej lépe prohlédnout.

Snědá pleť prozrazovala domorodý původ. Živě se s každým bavil a na mě působil velice příjemným dojmem. Oblečen byl do lehké košile s krátkými rukávy a světlých plátěných kalhot. Byl šťastný, že zase vidí Thora Heyerdahla, radoval se i z početné výpravy pod svou střechou. Jeho radost byla spontánní, upřímná a nakažlivá. Projev na naši počest naštěstí zkrátil jen na pár vět. Byl jsem mu za to moc vděčný. Tváří v tvář tabuli plné známých i neznámých pochoutek jsem si uvědomil, že už mám pořádný hlad.

Naposledy jsme jedli v letadle někdy v poledne a večeře vyšla až na devátou hodinu večerní. Můj hladový žaludek si k tomu automaticky připočítal i dvouhodinový časový posun oproti Santiagu, odkud jsme ráno startovali.

U stolu s námi sedělo několik místních osobností, jejichž jména mi v té chvíli nic neříkala - později se s nimi ale ještě mnohokrát při různých příležitostech setkám a ledacos zajímavého si o nich poznamenám do dosud prázdných zápisníků. Zvědavě se mě vyptávali, jak se chystám na posunování soch, kde jsem k takovému zájmu přišel, odkud jsem se dověděl o jejich ostrově a kde vlastně leží moje vlast. Z novin a rádia už věděli, že v expedici bude Čechoslovák. Thor Heyerdahl totiž pokaždé před novináři vysvětlil, kdo je kdo a jaké má v expedici úkoly. Potěšil mě jejich zájem a měl jsem radost zvláště z toho, že jeden z účastníků večeře věděl cosi o Československu. Byl to fotbalový fanoušek a dodnes nezapomněl na naše druhé místo z mistrovství světa v roce 1962 v Chile. Naši fotbalisté tehdy ve finále podlehli Brazílii 3:1.

Neustále jsem odpovídal na různé otázky, a to mi bránilo v klidu vychutnat předkládané lahůdky. Mluvení při jídle je tady asi samozřejmá věc a já budu muset přijmout zdejší způsoby, pomyslil jsem si a s plnou pusou připomněl fandovi, že kdyby nás tenkrát ve dvaašedesátém Brazilci neporazili, mohli jsme být mistři světa. Dotaz na náš současný fotbal jsem rychle zamluvil. Při svých školských znalostech angličtiny jsem si mohl dovolit některé otázce neporozumět.

Hostina se chýlila ke svému konci a doktor Sergio Rapu nás pozval na terasu, kde nám ostrované připravili noční vystoupení tanečního souboru.Opakovala se scénka z odpoledního přijetí na letišti. Proti Thorovi opět vyrazili s hrozivými posunky a výkřiky dva pomalovaní tanečníci, aby mu předali dar - krásně tvarované obřadní pádlo. Bylo asi metr dlouhé, černobíle pomalované a tvarem připomínalo pádlo od kajaku. Ve chvíli, kdy Thor dar přijal, vtančily ladně na terasu snědé dívky v sukénkách z trávy a za zpěvu polynéských písní předvedly několik tanců. Jejich vystoupení jsme ocenili bouřlivým potleskem. Čas mezitím pokročil a vůbec toho za ten den bylo dost. Poslední myšlenky, než jsem znaven zážitky právě uplynulých hodin usnul, patřily ostrovu. Jaký vlastně je? Co mě tady čeká?

Co o něm vím?

29. září 1513 spatřil Vasco Núnez de Balboa po překonání Panamské šíje nový neznámý oceán. Leží tam ostrovy zlata a vzácného koření, v jejichž existenci tehdejší Evropa pevně věřila? Odpověď mohla přijít až po nalezení průlivu mezi Jižní Amerikou a Ohňovou zemí, který po téměř ročním hledání objevil 28. listopadu 1520 Fernando de Magalhaes.

Španělé, Portugalci a později i Holanďané začali objevovat jeden tichomořský ostrov za druhým. Dávno už byly známy Nová Guinea, Austrálie, Nový Zéland, Markézy a jedno z největších korálových souostroví Tuamotu, když se na svou plavbu vydala holandská výprava admirála Jacoba Roggeveena. V roce 1722 nečekaně narazila v osamělé části oceánu na malý ostrůvek s několika tisíci domorodci. Podle dnešních odhadů tam tehdy žilo nanejvýš pět tisíc lidí. Byly právě Velikonoce, a proto byl ostrov na počest tohoto svátku pojmenován Velikonoční.

První zaznamenané setkání místních obyvatel s naší civilizací bylo ukázkou toho, čeho se od bílých mužů mohou v budoucnu nadít. Jeden z domorodců, kteří se odvážili vyšplhat až na palubu, se dopustil drobné krádeže. Pro osádku to zřejmě byl dostatečný důvod k tomu, aby zahájila krveprolití a střelbou z pušek několik domorodců usmrtila.

Nevím přesně, jak tomu bylo na ostatních ostrovech v Tichomoří, ale následující historii Rapa Nui lze bez přibarvování přirovnat k dobývání indiánských říší. Ostrov ležel daleko od okolního světa, a posádky lodí proto neměly žádné zábrany při uspokojování svých potřeb a choutek. Poskytoval pitnou vodu, čerstvé ovoce a pohledné polynéské ženy, které dobrovolně či násilím zpestřovaly posádkám jinak nudný život na dlouhých plavbách.

V seznamu lodí, jež zde zakotvily, najdeme jen pár vzácných výjimek, po jejichž návštěvě nezůstalo na břehu několik mrtvých domorodců. Příčinu mohly zavdat drobné krádeže nebo odpor při získávání zásob a žen. Do bezbranných obyvatel se také střílelo třeba jen tak pro povyražení. Tenkrát se to tak nebralo. V čerstvé paměti dosud přetrvávala likvidace několika milionů Indiánů Střední a Jižní Ameriky, kdy byl dobrý každý prostředek. Koho by tedy vzrušovalo několik mrtvých divochů na zapomenutém ostrůvku. Nejhorší a nejděsivější pohroma teprve měla přijít.

Psal se rok 1862. Šest peruánských lodí podniklo na ostrově lov na otroky. Tisíc zajatých, mezi nimiž byli i učení muži ostrova a královská rodina, odvezly na těžbu guána. Když je majitelé na nátlak tahitského biskupa a Francie propouštěli, vrátilo se na ostrov posledních patnáct zbědovaných lidí. Ostatní nešťastníci podlehli krutému zacházení a neštovicím.

Navrátilci nákazu nemoci šířili mezi ostrovany a drama neúprosně pokračovalo. Zákeřná choroba kosila děti i dospělé bez rozdílu. Aby útrapám nebyl konec, prohlásil se za krále ostrova francouzský dobrodruh Jean Onezime Dutroux-Bornier. Za jeho krutovlády musela část domorodců svou otčinu opustit, aby zachránila alespoň holé životy. Když konečně povedeného samovládce jeho vlastní spojenci zavraždili, čítalo obyvatelstvo ostrova sto jedenáct lidí.

Od roku 1888 patří ostrov Chile. Do nedávné doby zde o všem rozhodovala dobytkářská společnost, jejíž padesát tisíc ovcí spásalo celý povrch ostrova, a domorodci živořili uzavřeni za ostnatým drátem v jediné vesnici.

Při tomhle výčtu tragédií stydne v žilách krev. Pro bílé představovali ostrované pouhé otroky a zdecimovanou hrstku obyvatel vzala do péče katolická misie. Život se začal zvolna uklidňovat. Co zůstalo v paměti domorodců z dávných časů, mělo být zapomenuto a nahrazeno novým učením bílých lidí. Krásné staré dřevěné sošky a jedinečné tabulky se záhadným písmem rongo-rongo hořely na hranicích stejně jako u nás v době pátera Koniáše české knihy pro větší slávu téhož boha.

Naštěstí na ostrov časem zavítali i lidé, které zbytky staré kultury zajímaly. Například francouzský spisovatel Pierre Loti nebo ruský vědec Nikolaj Nikolajevič Miklucho-Maklaj. Posledně jmenovaný získal mimo jiné tři z destiček kohau rongo-rongo, které jsou dodnes vystaveny v leningradském muzeu. V roce 1886 tady krátce pobýval osvícený Američan William Thomson. Podařilo se mu sestavit slovník domorodého jazyka, zaznamenat místní legendy a genealogii, posloupnost náčelníků. V roce 1889 potom vydal v USA o Velikonočním ostrově knihu.

Jednou z nejslavnějších osobností, které se výzkumem ostrova zabývali, byla žena. Jmenovala se Katherine Routledgeová. Získala si důvěru starců a zaznamenala jejich vzpomínky. Náhlá smrt však přerušila její práci a z materiálů, které shromáždila, byla publikována jenom část. Zbytek údajně zmizel.

Díky těmto badatelům máme dnes k dispozici mnoho údajů. Všichni ovšem přišli až po zkáze původní kultury, jejich informace proto nejsou vždy zcela věrohodné a navíc jsou jen nepatrným zlomkem toho, co bychom o Velikonočním ostrově rádi věděli.

ČTVRTEK 22. LEDNA 1986, DRUHÝ DEN POBYTU

Do terénu

Probudil jsem se ve tři čtvrtě na osm. Na východ slunce jsem nemusel dlouho čekat, vykouklo vzápětí po mně. Ostrov leží poblíž 27. rovnoběžky a rozednívání a stmívání je tady rychlejší než u nás. Ostatní ještě spali, snídaně byla ohlášena až na devátou hodinu.

Využil jsem volné chvilky a zamířil k přístavu, kde jsem si včera všiml malé plážičky. Pořád jsem si na to ještě nemohl zvyknout - teplé moře a sluníčko. Když jsem odlétal, byl doma mráz. Tady působilo lednové koupání příjemně.

Po společné snídani jsme vyšli na terasu a očekávali příjezd otevřených terénních aut, s nimiž jsme měli odjet na první prohlídku ostrova. Čekání nám zpestřil velký šváb, který lezl po zdi hotelu. Tělo měl dobrých šest centimetrů dlouhé a s tykadly měřil přes deset. Thoru Heyerdahlovi připomněl, jak před třiceti lety strávil noc v opuštěných starých kamenolomech na úbočí sopky Rano Raraku a desítky těchto broučků ho nenechaly usnout. Švába jsem lapil a stal se mým prvním úlovkem. Tehdy jsem ještě netušil, že přes úzkostlivou čistotu, která v hotelu panuje, budu jeho rodné bratry často nacházet a před spaním vybíjet i ve svém pokoji.

Později jsem měl možnost zjistit, že švábům opravdu chutná pivo. Při jednom večerním posezení na terase jsem si v poslední chvíli všiml, že ve sklenici, kterou právě nesu k ústům, si na pivě pochutnávají dva pěkné exempláře. Fuj...

Auta konečně dorazila a my se vydali na projížďku Velikonočním ostrovem. Thor si mě posadil vedle sebe a mně se duše zatetelila blahem. Martine, Pepo, Franto, kluci ze Strakonic, kteří jste se mnou při tvarování hliněné formy čtyřapůlmetrového modelu sochy moai donekonečna probírali dobrodružství voru Kon-Tiki, plaveb člunu Ra a zážitky první expedice Thora Heyerdahla sem! Já teď sedím vedle něj a jsem členem jeho druhé výpravy. To snad není možný...

Jak to všechno začalo

Jako kluk jsem propadl kouzlu dobrodružné literatury a přečetl desítky krásných příběhů v knihách. To přece není nic neobvyklého a potká to většinu kluků. Který z nich alespoň jednou nezatoužil stát se na chvíli námořníkem na lodi plavící se oceánem, Robinsonem na pustém ostrově nebo prožít dva roky prázdnin jako Verneovi hrdinové.

Časem jsem začal chodit do vodáckého kroužku k obětavému Jiřímu Malkovskému, a své tužby po dálkách a cestování na vodě postupně proměňoval ve skutečnost na českých tocích. Dodnes mi vlhce voní vodou a dobrou partou Vltava pod Lenorou nebo u Rožmberka, Lužnice a jezy pod Sušicí.

Vedle dobrodružných knih jsem četl i mnoho časopisů a články, které mě zvlášť zaujaly, jsem si vystříhával a nalepoval do sešitů. Mám je dodnes schované, a když jimi po letech listuji, divím se, co všechno takového kluka zajímá, než se jeho zájmy začnou tříbit a diferencovat. Pojednání o vesmíru, hypnóze, telepatii, o zeměpisných a archeologických zajímavostech a mnohá další z různých oborů jsou nalepena jedno za druhým bez ladu a skladu. Hledat v této době počátek mé cesty na Velikonoční ostrov by asi bylo příliš odvážné.

V mládí jsem chtěl být malířem, a poctivě jsem proto navštěvoval výtvarný kroužek, který vedl akademický malíř Jiří Rejžek. V době, kdy jsem volil střední školu, a tím celé příští životní zaměření, už ve mně zase převažovaly sklony k technice, a tak malování a modelování mi zůstalo koníčkem, jímž jsem vyplňoval volné chvíle.

Několikrát se mi podařilo podívat se k Černému moři a k Baltu. Vltava, Lipno, Berounka a Otava, to jsou kánoe, peřeje, šlajsny, stan, kotlík a kytara, ale moře, to jsou nekonečné dálky, neznámý svět jitřící fantazii. Jaké to asi je na ostrovech podél rovníku, kde jsou palmy s kokosovými ořechy, teplý bílý písek a azurově modré moře?

Začal jsem vyhledávat a číst všechny dostupné cestopisy těch šťastných, kteří se do míst mých snů dostali. Knihu Fatu-Hiva od Thora Heyerdahla jsem naštěstí dostal do rukou, až když mě krása polynéských ostrovů chytla a držela. Střízlivé vyprávění o ročním pobytu v pravé nefalšované Polynésii, kde autor a jeho první žena Liv téměř umřeli hlady, vysílením a útrapami způsobenými moskyty, mi už ostrovy Tichomoří nezošklivilo.

Kapitola plná otazníků

Počet mnou přečtených knih rostl a já si stále více uvědomoval, kolik pozornosti věnují právě Velikonočnímu ostrovu. Dokážete si snad vzpomenout na nějaký jiný ostrov, o němž by toho bylo tolik napsáno? Já ne. Proč o něm autoři stále píší? Čím si zasloužil takovou popularitu?

Příčin je asi víc. Když prostudujete mapu světa, zjistíte, že je tím nejosamělejším kouskem země, jaký vůbec existuje. Kromě malého neobyvatelného skaliska Sala-y-Gómez není v okruhu tisíce kilometrů žádný jiný ostrov nebo pevnina.

A přesto tady už v době objevení ostrova žili lidé. Jak se sem dostali? Odkud přišli? Jedni tvrdí, že ze západu, druzí myslí, že ze severu, a další - patří mezi ně i Thor Heyerdahl - jsou přesvědčeni, že připluli z východu. Osídlení z jihu nemá stoupence. Na jihu je totiž už jenom Antarktida.

Aby řešení této záhady nebylo tak jednoduché, vyskytují se i názory, že ostrov byl osídlen v několika migračních vlnách, a to z různých míst. Nakonec budou mít možná pravdu všichni.

Bezpočet badatelů by dalo půl království za odpověď na otázku, která se týká jedinečného písma rongo-rongo. Vzniklo tady, nebo si je domorodci dovezli odjinud? A jestli ano, tak odkud? Jak se vlastně čte? Co je zaznamenáno na jedenadvaceti posledních tabulkách, které badatelé zachránili a které dnes jako oko v hlavě střeží několik šťastných muzeí světa?

Ostrov má ještě další tajemství. Koho, nebo co představují obří sochy zvané moai? Proč jich je tu tolik a proč jsou tak velké?

Pokud jste vy, kteří hledáte v této knize odpověď na výše uvedené otázky, dočetli až sem, vydržte, prosím, i nadále. Za vaši trpělivost a důvěru se odměním přiznáním, že neznám odpověď ani na jednu z nich. Zároveň slibuji, že nebudu mystifikovat smyšlenými odpověďmi. Těch je v ostatních knihách o Velikonočním ostrově dost a dost.

Problém dopravy soch moai je rovněž zatím neobjasněn. Díky své zdánlivé jednoduchosti a složitosti zároveň zaujal místo jedné z nejznámějších archeologických záhad světa a správně podaný mistrným perem musí dle potřeby opepřit či osladit každou knihu, byť by o Velikonoční ostrov jenom zavadila.

Co je na dopravě soch moai tak moc zajímavého? Hleďme, zase jedna otázka, ale těch už bylo dost. Raději vám budu vyprávět, jak jsem se pokusil přispět k zodpovězení jedné z nich.

Šly sochy samy?

Dávní kameníci, kteří vytesali z úbočí kráteru sopky Rano Raraku více než devět set různě velikých soch (v roce 1986 jich bylo známo zhruba sedm set - pozn. autora), dopravili některé z hotových obrů do různých částí ostrova. Vzdálenosti byly rozdílné. Nejmenší několik set metrů, největší asi šestnáct kilometrů. Jak to dokázali tehdejšími primitivními prostředky a bez tažných zvířat, která na ostrově v jejich době nežila ? Právě v tom je ta záhada.

Co měli tehdejší ostrované po ruce? Lana, dřevěné páky, kameny na podkládání a lidskou sílu. Není to zrovna málo, ale že by těch pár věcí mohlo stačit na přesun často i několik desítek tun hmoty kolosů? A navíc bez sebemenšího poškození?

Teorií, jak transport probíhal, je několik. První, co člověka napadne, je vzít sochu do ruky a odnést. Ne, nedělám si legraci. V La Ventě v Mexiku provedli zajímavý experiment, při němž třicet pět mužů pomocí popruhů zvedlo dvoutunový monolit. V Kolumbii stejný počet osob odnesl tunovou sochu do vzdálenosti sedmi kilometrů. To, co jde udělat s malou sochou, nejde ale tak snadno s desetkrát a stokrát těžší.

Dobrá, tak tedy další způsob - tažení.

Thor Heyerdahl způsob dopravy moai zkoumal už při své první expedici na ostrově. Na radu starosty vesnice Pedra Atana vyzkoušel zajímavý způsob. Sto osmdesát domorodců uchopilo lana a táhlo desetitunovou sochu po zemi. Šlo to. Proti poškození ji chránily dřevěné sáně, které domorodci pro tento účel vyrobili. Sám Thor Heyerdahl však později přiznal, že se mu tato metoda nejeví jako reálná. Vždyť použitá socha byla jedna z nejmenších. Pro tažení největších obrů ostrova by nestačilo všechno obyvatelstvo, které tam tehdy žilo.

Jiný možný způsob je posouvání soch pomocí dřevěných válců. Prvním předpokladem je dostatek dřeva. Podle posledních výzkumů na dnes téměř holém Velikonočním ostrově dřív lesy rostly a o dřevo tedy nouze nebyla. Lze ale použít dřevěných válců pro dopravu moai? Princip valení je v technice zcela běžný. Využívají jej například valivá ložiska i různá vedení moderních obráběcích strojů. Jistě si sami vzpomenete na mnoho dalších příkladů.

Vždy ale platí: zátěž, břemeno nebo síla, která je takto přenášena, se rozdělí na několik elementů. V případě ložisek jsou to soudečky, válečky nebo kuličky. V případě transportované sochy by to byly dřevěné válce. Elementů je tam tolik proto, aby došlo k rozdělení velké síly rovnoměrně na několik menších, které už kulička či kmen unese. Desítky tun působících na jediný dřevěný válec by z něho rázem udělaly drť a s valením by byl konec.

S tím souvisí i další věc. Aby mohlo valení nastat, musí nosné elementy spočívat mezi dvěma rovnoběžnými plochami.

Vzpomínám si, jak jsme jednou ve školních dílnách stěhovali na železných válcích těžký soustruh. Jeho spodek byl téměř dokonale rovný, betonová podlaha dílny nikoliv. Chvílemi, když zůstaly kvůli nerovnosti podlahy některé válečky nezatíženy, šla práce dost ztuha. Dva krajní kusy kulatiny, které v té chvíli nesly celý soustruh, přesto vydržely. Kdyby byly na jejich místě dřevěné válce, dopadly by hůř.

Sochy mají trochu prohnutá záda. Tento problém lze vyřešit použitím dřevěného rámu, v němž by socha ležela. Co ale s nerovností cest? Výmoly a hrboly by brzy zapříčinily postupné rozdrcení celé zásoby válců. A co pak? Šlo by samozřejmě použít podélně položené kmeny, tedy něco na způsob kolejí. Nemáte pocit, že se to všechno nějak moc zkomplikovalo? Navíc koleje na Velikonočním ostrově?

Nicméně i takový experiment se uskutečnil, i když s trochu jiným záměrem. Bylo to ve Francii v kraji Poitou. Jean-Pierre Mohen, konzervátor muzea v Saint-Germain en Laye realizoval před lety pokus, pomocí něhož chtěl vysvětlit problém dopravy obřích megalitů v době kamenné. Jako vzor mu posloužil dvaatřicetitunový kamenný blok, který kryje jednu z hrobek v Bougone, jejíž stáří odborníci odhadují na pět tisíc let.

Z betonu vyrobil přesnou kopii kamene a pomocí válců a podélně položených kmenů s ním dvě stě padesát lidí popojelo o čtyřicet metrů. Cestu ze čtyři kilometry vzdáleného vápencového lomu odhadl na tři měsíce práce.

Rozřešil tím jednou provždy tajemství dopravy megalitů, jak hlásal francouzský časopis Science et vie?

Pro představu: kdyby použili pák a běžného starého způsobu "na plaveckou", trvala by doprava zhruba stejně dlouho. Zvládla by ji dokonce pouhá čtvrtina lidí. Troufám si to tvrdit po zkušenostech s našimi pozdějšími experimenty. Ale to bych o mnoho předbíhal.

Způsob tažení se mi nezamlouvá i z jiného důvodu. Zástup několika desítek či dokonce stovek tahačů totiž zabere dost velkou plochu před sochou. Sochy moai jsou umístěny na plošinách ahu, které leží přímo na břehu. O kousek dál již burácí neutichající příboj a začíná hloubka. Tahači by tedy těžko našli oporu pro nohy.

obr. č 13a

obr. č 13b

obr. č 13c

Zastánci mimozemského ovlivňování naší civilizace přišli s jednoduchým a prostým nápadem: sochy převáželi mimozemšťané. Proč ne? K nim svou teorii připojili vyznavači nadpřirozených sil a vysvětlili, že dopravu domorodcům ulehčovaly čáry a kouzla. Má někdo něco proti? Vědečtější vysvětlení spočívá v použití antigravitace a telekineze, čili laicky řečeno v přenášení břemen silou pohledu či využitím dosud neznámých fyzikálních zákonů.

Dovolil bych si tady jednu malou poznámku. Páky, lana, válce, lidské svaly a rozum lze vidět nebo alespoň v některých případech vytušit. Mimozemšťany a to ostatní jsem zatím na vlastní oči neviděl. Netroufám si ale možnost jejich existence úplně odmítnout. V zájmu objektivity při této příležitosti slibuji, že až potkám na ulici ženu či dívku v tranzu a před ní se budou vznášet dvě plné nákupní tašky, zavěšené jen na jejím upřeném pohledu, uvěřím. A požádám dotyčnou, zda by mi to nepředvedla se sochou moai.

Já vím, legrácky. Teď ale doopravdy: jak to ti domorodci mohli dělat? Na tuhle otázku odpovídali ostrované Thoru Heyerdahlovi, Francisi Mazierovi i dalším tazatelům shodně: "Sochy chodily samy." Prý se posouvaly vestoje kývavým pohybem v polokroužcích.

Shodná byla odpověď, shodný byl i závěr tazatelů. Domorodci si to všechno vybájili. Myslel jsem si to samé.

Pak mi jednoho dne probleskl hlavou nápad. Bylo to na podzim roku 1981. Ani nevím, pokolikáté už jsem bral do ruky Heyerdahlovu knihu Aku-Aku a prohlížel si obrázky. Najednou jsem na to přišel. Domorodci tvrdili, že sochy šly samy. A my jsme brali jejich tvrzení doslova, což byla hloupost. Kdoví, jestli se tento popis dopravy soch netraduje už z dob, kdy byly sochy opravdu přemisťovány. A není šprochu..., však to znáte.

Přijmout tvrzení, že sochy šly samy, mi bránil zdravý rozum. Co když jim ale přitom někdo pomohl? Naklonit, pootočit...? Vždyť když stěhujeme těžkou skříň nebo bednu, jdeme na to stejně. Nakloníme ji na jeden bok a pootočíme. Staří zedníci měli pro tento způsob dopravy svůj odborný výraz - kantování. Kantovali těžká břemena, s nimiž by si jinak neporadili.

Šlo by takhle kantovat několikametrovou moai?

Nedalo mi to a rozhodl jsem se pro zkoušku. Z hlíny jsem si podle obrázků vymodeloval asi čtvrtmetrovou sošku. Když vyschla, zkoušel jsem ji naklánět. Padala už při náklonu patnáct až dvacet stupňů. Připadalo mi to málo, ale kantovat ji šlo.

Napadla mě zajímavá myšlenka. Měly snad moai širší podstavu, která by jim umožnila kývat se ve větším úhlu? A co když domorodci za mrazivých nocí polévali podstavy soch vodou a vznikající led vytvořil potřebný tvar?

Pomalu, chlapče, začínáš fantazírovat. Na Velikonočním ostrově nejsou potřebné mrazy. Také pohled na obrázky přímo z lomů mi prozradil, že domorodci sochy dokončovali rovnou tam.

Co dál?

Pořád jsem ale ještě nemohl začít s vlastními výpočty. Sochy přece necestovaly pouze po rovině. Při svém putování určitě překonávaly i terénní nerovnosti. Jak byly velké? Jak jsem to mohl vědět?

Ahu