Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Lydie Junková

Nedorozumění 1

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Nedorozumění 1

Nedorozumění 1

Lydie Junková

Zveřejněno s laskavým souhlasem autorky

Zdroj: Neviditelný pes, http://pes.internet.cz

Motto: Nic není v životě jisté, natož pak láska

Neznámý autor

Od rána stoupala ze země slabounká mlha,ovíjela se kolem nízkých keřů, nenápadně se sunula vzhůru po rozvětveném kmeni akátu, bledý terč bez záře v ní visel nevysoko nad obzorem. Marie se opatrně zvedla z ušáku,vzala tác s nádobím od snídaně a odnesla ho do kuchyně. Tam jako obvykle vzorný pořádek, naleštěný dřez, na bílých dlaždicích ani poskvrnky. Opláchla talířek a šálek, utřela je a uklidila. Měli by si vzít paní na výpomoc, Vladimír nemůže mít donekonečna všechno na krku: z práce teď chodívá pozdě a večer padá únavou. Vzpomněla si, jak jí vždy imponovala jeho nezdolnost, zdál se být přímo nezničitelný. Občas jeho tempu nestačila. Putovali spolu kdysi po horách,on vždycky vepředu jako vojevůdce nebo dobyvatel, svým způsobem to bylo totéž. Bývaly to dlouhé výpravy, když už nemohla dál, posadili se na balvan a shlíželi do protáhlých údolí, k namodralým vrškům, které v dálce splývaly s oblohou... Jednou jí dokonce navrhl: Chceš, já tě ponesu! A než se vzpamatovala, zvedl ji a nesl, hrozně se tomu smál, zvlášť když se bránila a křičela, aby ji hned pustil...Chvíli se tehdy na něj zlobila,ale zároveň ji těšila jeho síla - - prostě mladá a romantická holka...

Marie se pomalu vrací do pokoje, nějak ji ty vzpomínky zmohly. Zaváhá nad psacím stolem, nerozhodně obrací pár stránek rukopisu -- Nakonec s rozečtenou knížkou zpátkyv ušáku, ale slova jsou němá, jako by byla psána v neznámém jazyce. Na pořádnou práci se nesoustředím, z románů je mi nanic, pomyslí si rozmrzele. Nějaký blázen prohlásil,že život je jako vzrušující román --ale to neznal ten můj. Život román jako množinka mikropříhod, naprosto bezvýznamných dějů: brzy po ránu budík,lehké dupnutí bosých nohou, tekoucí voda v koupelně,holící strojek, cinknutí příboru. Vladimír ve dveřích: Nepotřebuješ něco?...Spěšné kroky,klapnutí dveří, zvuk motoru jako rozmazaná tečka za ránem...Večer pak vrací skoro totéž, jen v obráceném pořadí: Nazdar, jak ses měla, koupil jsem ti šunku, chtěla bys omeletu? Ano, omeletu nebo cokoliv jiného...Román se skládá ze známých zvuků,koukání z okna, z šunkových omelet a hromádek slov. Vzrušující četba pro náročné čtenáře. Ale bývalo to snad předtím vzrušující? Takový mírný,urovnaný život jako navlékání korálků v předem stanoveném pořadí: tři roky s Hankou doma -- šťastná, až ji to samu překvapilo. Domnívala se nejdřív, že jí bude chybět fakulta: ačkoliv se tam sotva ohřála, líbilo se jí celé to prostředí, všude plno lidí. Ovšem s Haničkou se jí po ničem nestýskalo -- jak také? Vladimír byl jako proměněný, jezdil brzo domů,vozil dárky, dům přetékal hračkami a všelijakými hezkými zbytečnostmi. A všechno to zvěčňoval v záplavě fotek, Hanička ze všech stran, vleže, vsedě, potom už bez kočárku, na pískovišti, které pro ni upravil na zahradě... Kde jsou vlastně všecka ta alba? vzpomíná Marie, musí se Vladimíra zeptat. Vybavila se jí fotografie, kde spolu poprvé vedli Hanku do školky: křečovitě se jich obou držela za ruce, spíš ji nesli, nechtěla se jich pustit. Ale za pár dní si zvykla a tak se Marie mohla s klidem vrátit na fakultu. Střídavě pak pro ni chodili do školky, někdy přijeli na výpomoc Vladimírovi rodiče, někdy její maminka - to než táta onemocněl, pak už se od něj nemohla hnout. Zkrátka taková normální, spořádaná rodina -- až na to zaváhání... Ale to už se vstřebalo -- nebo snad ne tak docela?

Za oknem se zatím nepozorovaně roztáhla protivná mlha, šedivý svět, svět bez tvarů... Marii až zamrazí. To šedavé prázdno tehdy nekladlo odpor, jenom neochotně uhýbalo před vozem. ,,Nejedeš moc rychle?" ptala se několikrát...Tahle věta v ní zůstala trčet jako na válečku ze staré hrací skříně.

Mlha za oknem teď působí útočně, neodbytně, zdá se, že prostupuje sklem,valí se na ni. Vyplouvají z ní ty zlé chvíle, bolest, beznaděj, zoufalství. Jako by znovu slyšela ty vleklé, protivné útěchy,uvidíš,zas budeš v pořádku, ty stereotypní, dobře míněné doktorské řeči, rehabilitace dělá zázraky, musíte cvičit,hlavně cvičit! Třikrát týdně ji Vladimír vozil na léčebné procedury,podřizovala se jim, ale nenáviděla je, chvílemi nenáviděla celý svět, byla sama, Haničku si odvezli Vladimírovi rodiče, to snad bylo na tom nejhorší.

Trvalo to nekonečně dlouhé měsíce, v nich každé ráno dvacet minut v předepsaném tempu, nádech a výdech,jen trpělivost, jen Vydržet. Veliká, převratná událost, když se konečně směla na podzim přestěhovat aspoň na pár hodin denně do ušáku, odkud viděla údolí, zalesněné stráně a za nimi vršky nízkých kopců ...Krajina se rozevírala jako vějíř, před okny začínal kouskem zeleně natřeného plotu, nejdále, až nahoře pod obzorem, se odrážela od světlounkého nebe nepravidelná hmota lesa. Marie vytáhla z truhly starobylý dalekohled; jeho tři mosazné díly musela opatrně vysouvat z popraskaného koženého pouzdra. Krajina v něm přispěchala k ní, kousek po kousku, vytrhovala ji z trudné melancholie, uklidňovala ji, když se vracely bolesti.

Zato její vnitřní krajina byla zrádná. Rozvěsila si v ní řadu zákazů vstupu, jeden se týkal Vladimíra. Možná to vůči němu bylo nespravedlivé: staral se o ni opravdu obětavě - - ale nebylo to snad způsobeno tím, že měl výčitky svědomí? Sám se někdy obviňoval: Měl jsem jet pomaleji, nakonec ho musela ještě utěšovat: Ten náklaďák přece vyrazil z vedlejší silnice... Bývalo jí ho až líto, nechtěla, aby se trápil, stejně se už nic nedalo vzít zpátky.

Marie se násilně vymaní ze zrádného okruhu. Mlha za oknem zatím propustila nažloutlé slunce, krajina se vrací, ale už se neubrání stmívání. Rozsvítí se první světla, za chvilku -- Nebouchly teď dveře auta? Ale ne, vždyť Vladimír dnes přijde Později! Aby se zabavila, uchýlí se Marie k náhradnímu večernímu programu. Na rozlehlém jevišti důvěrně známé krajiny bliknou nad protější strání reflektory nějakého vozu: z rychlosti jejich pohybu, podle počtu vteřin, jež napočítá, než neviditelný řidič dorazí k předem určeným bodům, hodnotí Marie jeho kvality. Podle tohoto jednoduchého algoritmu dokáže sledovat i dvě tři auta najednou. Nikdo o téhle hře nemá tušení, sama ji považuje za směšnou...

A Vladimír stále nejde! Škoda. Už několikrát pomyslela na to, že by si měli udělat hezký večer, dávno si spolu nepovídali --jako kdysi! Nemohla nepostřehnout, jak se mezi nim rozpíná divné odcizení... Ale on se zase zdržel! Nebudu na něj už čekat, rozhodne se Marie, najednou na ni doléhá únava. Jak dlouho mohou kdy vydržet dobré úmysly? Už v polospánku zaslechne zvuk motoru, bouchnutí vrat od garáže, spěšné kroky, klíč v zámku. Marie neotevře oči, je pozdě, chce spát..

Pootevřeným oknem svítí ráno do pokoje mírné říjnové slunce. Skupinka vrabců rozhoupala větvičky akátu, z parapetu je netečně pozoruje siamka Inufrína.

Marie si na stolek vedle ušáku rozložila rozepsaná skripta. Siamka plavně seskočí z okna a snaží se jí vyhoupnout na klín.

,,Které by co?"