Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Jafff

Cesta krve III - Kat

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Cesta krve III - Kat

Cesta krve III - Kat

Jafff

Publikováno s laskavým svolením autora

Mail: jafff@centrum.cz

Jak už jsem říkal, jednoho docela obyčejného dne jsem se probudil a zjistil, že jsem jako jediný člověk široko daleko přežil mimozemskou invazi. Ze zbytku lidstva se stalo něco, čemu říkám mrtváci a co připomíná staré dobré zombies z hororových filmů minulého století. Zombies to ale nejsou, protože nejdřív nezemřeli.

Brzy jsem zjistil, že jsem nezůstal sám, ale je se mnou Ten druhý, můj starý známý z dětského domova, který žije v mé hlavě a neskutečně mi do všeho kecá.

Pak jsem našel Jonáše, malého kluka, který hrůzou oněměl a zbělely mu vlasy.

Všichni tři jsme se vydali do Mullhausenu, kde jsem doufal najít poslední výkřik vojenské techniky - štábní bojové supervozidlo.

Později jsem s jeho pomocí postřílel řadu popelnic (tak říkám těm mimozemšťanům, kteří za všechno můžou - nádobu na odpadky připomínají svými skafandry) a dostal se až do Afriky, kde jsem narazil na další přeživší. Po menší neshodě ohledně ceny lidského života jsme vyrazili s novým členem posádky (jmenuje se Singhaia, příšerně vaří, ale dokáže krásně mírnit ponorkovou nemoc) do Jihoafrické republiky, kde jsem chtěl získat neutronové granáty na zničení mezihvězdné lodi Cizinců, která se usídlila u Viktoriina jezera.

Nešťastnou náhodou byl Saladin téměř zničen, a my se museli vrátit přes celou Kalahari zpátky do pralesa středu. Jen proto, aby na nás zaútočili další přeživší lidé, kteří se dali do služeb Cizinců. Velí jim generál Ruffus, do kterého jsem se pod vlivem mimozemské technologie zamiloval a dokonce odevzdal Jonáše do rukou Cizinců. Pak jsem se další náhodou z pod vlivu té technologie dostal, amputoval si prostřelenou nohu, sežral nespočet pavouků a se záplavou rudého, žhavého vzteku pečlivě hlídaného Tím druhým vyrazil zpátky pro Saladin.

Po jeho opravě jsem se triumfálně probil až do Ruffusovy pevnosti, nasadil mu na hlavu tu oblbující čelenku a udělal z něj tím otroka, který po mně po nocích pláče.

No a potom, čert ví, co mě to napadlo, jsem se vydal sám samojediný zpátky do Německa, abych si našel pořádnou protézu, opravil Saladin a vydal se do vesmíru pomstít se Cizincům za všechno, co způsobili lidstvu a hlavně mně.

Tedy, nebyl jsem tak docela sám. Toho druhého se nedá zbavit a palubní počítač Saladinu si vyvinul vlastní osobnost. Takže jsme se vraceli vlastně tři.

Cesta zpátky byla jiná, než ta v opačném směru. Předtím jsem nevěděl, jestli vůbec nějací lidé ještě existují a jestli jsem náhodou nezůstal na světě sám, jen s Tím druhým (strašlivá představa) a Jonášem. Teď vím, že lidé přežili a že dokonce máme šanci se pomstít. Jestli se mi podaří přivézt další Saladiny a sehnat si pořádnou protézu, tak bych tomu i věřil.

"Jasně, přiděláš si umělou nohu a v té chvíli bude osud nepřátel zpečetěn.", neodpustil si Ten druhý jízlivou poznámku. Před časem bych se tomu taky smál, ale když jsem dokázal udělat z vládce planety svého oddaného otroka, který po mně po nocích pláče... kdo ví.

"A to jsi měl jenom jednu nohu, to si nezapomeň zdůraznit!", zase si zaryl Ten druhý. Má dneska nějak špatnou náladu, ani nevím proč. Třeba se nudí, nebo se ho dotklo, že už třetí den ignoruju jeho rady při šachových partiích. Neumí to a radí. Mohl jsem tehdy před třemi dny krásně vyhrát, ale když vám do toho někdo blbě kecá, tak to se pak nedá. Tak jen ať si je naštvaný, já se můžu bavit s počítačem. Jeho komunikační schopnosti vzrůstají snad den ode dne a už se dá jen těžko poznat, že nemluví skutečný člověk. Někdy z toho jde na mě hrůza, ale pak si vzpomenu, že se nemám čeho bát - zotročení umělou inteligencí už lidstvu nehrozí, už ho zlikvidovala jiná katastrofa.

Cesta tedy utíkala přes poušť celkem dobře, nikde jsme nenarazili ani na živáčka (mrtváčka). Popelnice nelétaly, mrtváci se neprocházeli a mrtvácká zvířata se taky ztratila. Ani žádný vampire se nad pouští neproháněl. Do problematiky těchhle upírů jsme s Tím druhým zasvětili i počítač, ale ani on nedokázal přijít na nějaké pořádné vysvětlení, co že to vlastně ti vampires jsou, jak vznikají a jaký přesně mají vztah k Cizincům. Jediné hypotézy, které počítač navrhl, byly ty, které jsme už dávno vymysleli. Zalitoval jsem, že nemám nějaký pěkný blok, mohl jsem ho zase zaplnit větami "Dneska se nic zvláštního nestalo".

Ani nevím, jak dlouho jsme jeli (počítač by to věděl na vteřinu přesně, ale nemusím vědět všechno), ale jednoho dne jsme najednou zastavili. Zrovna jsem si tak lenošil na lehátku, když tu najednou ustalo nekonečné houpání a natřásání, na které jsem si už dávno zvykl. Dřív bych se vleže z takové jízdy vyblil z podoby, ale teď už to dokážu dokonce nevnímat. Takže mi chvíli trvalo, než jsem zjistil, co mi připadá tak divné.

"Ale že máš postřeh, nepsal ty jsi to dřív do Blesku?", ozval se Ten druhý.

"Že já si během boje nikdy neukous jazyk...", posteskl jsem si a šel se podívat, proč stojíme.

"No sláva, konečně něco jiného, než písek", z hloubi duše jsem se zaradoval. Od jisté doby mi sice poušť až tak nevadí (když v ní skoro umřete, tak už se vám v ní nemůže stát nic horšího), ale přece jenom ji milovat nikdy nebudu. Ne, že by obraz na monitoru byl jakkoli idilický - vybombardovaný přístav a moře plné min - ale stejně jsem měl radost. Minimálně to znamenalo, že nudnější část cesty mám za sebou a to potěší vždy. Chtěl jsem počítači zadat, aby začal pomalu sjíždět do moře, ale pak mě napadlo, že se nemáme čeho bát. Cizinci nejspíš na Zemi už ani nejsou...

"Trochu si zastřílíme, udělej nám pěkný široký průjezd v minovém poli!", vyzval jsem počítač.

"Ty ses musel zbláznit, vždyť se sem nahrne všechno, co tu Cizinci mají!", začal vyvádět Ten druhý.

"Podle mě tady nemají už vůbec nic," poučil jsem ho, "a pokud jo, tak bych to rád věděl před tím, než pojedu pro zbývající Saladiny. Vážně se mi nechce vystoupit, začít montovat kola a teprv pak zjistit, že všichni zdejší piloti měli jen dovolenou a zrovna se z ní vracejí. Radši to zjistím tady a teď. Takže, počítači, dej se do toho". Ten druhý zrovna začal otevírat ústa (moje), aby pokračoval v hádce, ale v tu chvíli začal střílet kanón, takže Ten druhý poměrně rozumně usoudil, že další debata na tohle téma by byla jaksi akademická. Odbočím - stejně je zajímavé, jak počítač dokáže rozeznat, kdy mluvím já a kdy Ten druhý. Schválně jsme to během cesty testovali - jen tak pro zajímavost - a to se Ten druhý na pár dní úplně odmlčel. Počítač totiž odmítal plnit jeho rozkazy a navíc se nedal nijak přelstít. Vždycky poznal, že mluví Ten druhý a úplně ho ignoroval.

Takže jsem tehdy měl další tři dny skvělou náladu - Ten druhý uraženě mlčel a ještě jsem zjistil, že nejsem jen jeden ze dvou obyvatel svého těla - nejdokonalejší umělá inteligence na světě mi přisoudila status jedinečnosti. Tahle formulace dokonce způsobila, že Ten druhý přerušil své uražené mlčení a vynadal mi do megalomanských náfuků a sobců. Náladu mi to nijak nezkazilo.

Ono to možná zní divně, ale když sedíte takovou dobu v Saladinu a nemáte absolutně nic na práci, tak vás napadnou různé myšlenky. A mě takhle napadlo, co kdybych se jednoho dne probudil a u kormidla by byl Ten druhý. Že bychom si prostě vyměnili místa. Byla to celkem hnusná představa a tak mi počítač svým tvrzením vážně spravil náladu. Jeho chování k Tomu druhému sice vyplývá z toho, že jako velitel jsem v jeho paměti registrován já a kdybych tehdy u toho omdlel a dodělal to Ten druhý, tak by byl zkrátka velitelem on, ale to už je jen taková drobnost. Stejně tyhle moje obavy nemají žádný reálný význam, během celé cesty se mi může stát tisíc horších věcí, než je tohle. Ale klid duše je klid duše.

Takže počítač spustil palbu a nám se naskytlo krásné divadlo. Výbuch granátu ve vlnách spustil vždycky několik min současně a tak moře doslova vřelo. Během jedné minuty nebylo v patnáctimetrovém rovném pruhu v moři po jakékoli mině ani památky. Počítač nelenil a okamžitě vjel do vln, než vlny miny zase zanesou do vyčištěné oblasti. Několik desítek metrů od břehu jsme se ponořili na standardní hloubku tří set metrů a pluli jsme vstříc Itálii. Na Sicílii jsem se tentokrát vykašlal zcela záměrně, i když nejdřív jsem na ni chtěl. Ale jak se Saladin začal nehlučně vznášet ve vodě, okamžitě mě přešla chuť ještě někdy s ním vyjet na pevnou zem a zažít standardní "Maxmiliáne, otřes se". Takže jsem změnil kurs na co nejkratší cestu k Itálii.

* * *

Ani v moři se "nic zvláštního nestalo".

Tedy až na ten šok, když mě z ničeho nic napadlo, že jsme mohli padnout na dno jako kámen, když teď nemáme radlici, respektive máme, ale je z ní taková pomačkaná postmoderna. Saladin přece plave díky vztlaku radlice! Naštěstí jsem díky uplynulým měsícům proti podobným šokům docela odolný a tak jsem se rychle uklidnil.

"Počítač by přece nevjel do vody, kdybysme měli plavat jako sekera," moudře pronesl Ten druhý.

"Jo, taky by se ti nic nestalo, kdybys mi to řekl předem," zavrčel jsem. Nesnáším, když má pravdu. Ale na druhou stranu, stejně by Saladin neměl plavat. Zeptal jsem se na to počítače a dostal vysvětlení, že turbíny musí běžet na plný výkon, pak že dostatečný vztlak zajistí samotný tvar Saladinu. Upřímně jsem zadoufal, že se turbínám nic nestane. Tu noc jsem nespal moc dobře.

* * *

Z vody jsme vyjeli asi pět kilometrů od místa, kde jsme do něj tehdy vjeli. Byla to úplně stejně vypadající pláž a ani tady nebylo ani živáčka. Celou dobu, co jsme byli v moři, jsme měli zapnutý radar na plný výkon a nezachytili jsme vůbec nic. Takže jsem měl pravdu, Cizinci se ze Země stáhli komplet.

"Ale proč?", nechápal Ten druhý, "to si myslíš, že věřili Ruffusovi natolik, že mu nechali celou planetu pod kontrolou?"

"Možná ne," zamyslel jsem se, "možná mají tam nahoře problémy a potřebují každou popelnici. Taky je možné, že je Země už tak moc nezajímá, když odvezli všechny mrtváky. Jediní lidi zůstali v Africe a tam se Ruffus musel snažit, protože mu ani nic jiného nezbývalo. Takže by tu plýtvali silami na hlídání opuštěné planety."

"Jo, to by mohlo být," souhlasil Ten druhý, "nemohli tušit, že Ruffus bude na nás krátký."

Zajímavé, kdykoli se mi něco povede, je to zásluha nás obou. Když se něco nepodaří, automaticky za to můžu já.

Zatímco jsme teoretizovali, počítač navedl Saladin na prašnou cestu a posléze i na asfaltovou silnici. Jestli všechno půjde dobře, dojedeme na dálnici a pohasíme si to rovnou do Německa. Až jsem se zatetelil radostným očekáváním - už se nemůžu dočkat, až pojedeme po něčem rovném, na čem nebudu mít místo žaludku šejkr. Sice jsem si říkával, že si začínám zvykat, ale jak jsme pluli, tak se mi strašně nechtělo se k tomu natřásání vrátit.

Na dálnici jsme se dostali za slabé tři hodinky. Pořád byla plná aut a celé to působilo strašně depresivně. Rezavá, špinavá a polorozpadlá auta s otevřenými dveřmi... budou tu takhle stát celé roky, dokud se nerozpadnou na hromádky rzi a vítr je nerozfouká po krajině.

"Dobrý, co kdybys začal psát básně, něco v tobě je," zase si zaryl Ten druhý.

"No co, neříkej, že na tebe to nepůsobí," ohradil jsem se. Scenérie opravdu vypadala jako z nějakého starého hororu. Působilo to na mě hrozně tísnivě. Jako by mi ta auta šeptala do ucha - s lidstvem je konec, my jsme to jediné, co po vás zbylo.

"Jéžiš, pusť si nějakou veselou hudbu, nebo jdi spát, než na mě taky sedne deprese," zakroutil mojí hlavou Ten druhý. Poslechl jsem a vyzval počítač, ať pustí něco od starých dobrých SDR. Nálada se tím o něco zlepšila, ale stejně to nebylo nijak slavné. V Africe nebyl ten totální konec civilizace na ničem vidět, tam to díky válce vypadalo pořád stejně, ale tady bila opuštěná auta a zchátralé domy přímo do očí. A to jsem míval filmy o konci světa hodně rád.

* * *

Během cesty po Africe jsem přemýšlel, co zařídit jako první. Zkompletovat nejdřív zbývající Saladiny (pokud je Cizinci neodvezli), nebo si sehnat pořádnou protézu? Nakonec zvítězila protéza. Sice jsem si říkal, že by bylo nejlepší být dobře ozbrojen, než začnu vyřizovat ostatní věci, ale pak mi Ten druhý tak optimisticky připomněl, že určitě bude strašná sranda nasazovat kola jen s jednou nohou. To rozhodlo.

Ve frontovém lékaři byly mimo jiné i zevrubné informace o dění ve světě, co se lékařství týče. Takže jsem si dal vyhledat informace o protézách dolních končetin a po chvíli jsem měl přesně to, co jsem potřeboval - adresu výzkumného ústavu, zabývajícího se právě protézami. Původně, když jsem o umělé noze přemýšlel, jsem měl na mysli klasickou umělohmotnou nohu, v podstatě jen o něco lepší verzi toho, co jsem si vyřezal ze dřeva sám. Ale jak jsem se tak začetl do odborných informací o protézách, rázem jsem zatoužil po něčem dokonalejším.

"Tak to jsme za vodou, každý kousek, který ti ustřelí, si budeš moct nahradit něčím takovým," zaradoval se Ten druhý, když jsem narazil na popis nejmodernější vyvinuté protézy. Nikdy bych nevěřil, že je něco takového už vymyšleno, ale prý existuje skoro nerozeznatelná replika skutečné nohy. Nejenže to vypadá jako živé, ale je to napěchované pokročilou elektronikou, senzory, odolným kovem, teflonem potaženými klouby, mikroprocesory... Na pahýl nohy se to připevňuje podtlakem, čímž dojde jednak k dokonalému přilnutí protézy k noze a za druhé - a to hlavně - k přilnutí jakýchsi senzorů na kůži. Ty zprostředkovávají částečně ovládání umělé nohy - frontový lékař uváděl, že při dokonalém návyku na protézu je možno naprosto přirozeně hýbat i prsty u nohy a dokonce cítit umělou nohu, jako by byla opravdu živá. Tlakové senzory například zjistí, jak velký tlak působí na kterou část umělého chodidla, procesor v noze to zpracuje a vyšle do kontaktů připojených k pahýlu, takže člověk má pocit, jako by o nohu nikdy nepřišel.

"To musíme mít," pronesl Ten druhý pevně a i já po téhle vymoženosti zatoužil opravdu silně. Něco jiného je pajdat s kusem dřeva napuštěným znecitlivující šťávou v botě, a jiná věc je mít protézu, která umožňuje cítit, na co šlapete.

Vždycky jsem věděl, že Němci jsou na tom s technikou daleko před námi a tak mě ani nepřekvapilo, že tohle výzkumné centrum je přímo v Mnichově.

"V Mnichově, to máme rovnou při cestě," zaradoval jsem se.

Po pár dnech jsme dojeli k starému známému Innu. Oproti Africkým řekám nám to připadalo jako potůček. Navíc tentokrát nebyl rozvodněný. Přesto mi nebylo jasné, jak se dostat na druhou stranu. Mosty nejspíš budou stržené a do vody se mi moc nechtělo - břehy byly přece jenom dost strmé a vůbec jsem si nebyl jistý, jestli poničené pneumatiky dokážou vytáhnout Saladin z vody. Ani počítač si nebyl jistý.

"No co, trochu se projedeme, třeba nějaký most vydržel, do vody můžem vždycky," uzavřel jsem debatu a nechal počítač sledovat tok řeky.

Asi po hodině jsme dojeli k nějakému mostu, ale nebylo to ono. Chyběly mu některé důležité části, jako pilíře a celý prostředek.

"Po tomhle to nepůjde," znalecky prohlásil Ten druhý a já jen obrátil oči ke stropu.

A jeli jsme dál. Během osmi hodin jsme minuli další tři mosty - v podivuhodně podobném stavu.

"Řeka pitomá," vrčel jsem a přemýšlel, jestli má cenu pokračovat. Možná narazíme na nějaký opravdu solidní most, který to vydržel, ale přestával jsem tomu věřit.

"Nebudu přece celé dny jezdit kolem řeky," naštval jsem se nakonec a přikázal počítači vrátit se k tomu poslednímu mostu. Napadlo mě, že na druhý břeh řeky bych se mohl dostat sám a připevnit tam navíjecí lano Saladinu. S jeho pomocí se z řeky dostaneme na sto procent. Po dlouhé době jsem tedy zase stál na silnici a přeměřoval si vzdálenost, která dělila jeden konec mostu od druhého. Hrubým odhadem tak osm až deset metrů. Došel jsem až na zkroucený konec jedné traverzy a uvažoval, jestli se na druhém konci má za co zachytit hák na laně. Plánoval jsem totiž, že vezmu hák s lanem, přehodím na druhý konec mostu, svůj konec lana uvážu a s tažným lanem Saladinu v zubech (no v zubech asi ne) přeručkuju na druhou stranu. Tam najdu něco dostatečně pevného, k čemu půjde uvázat vlečné lano a bude po problémech.

Když jsem tak vyhlížel z konce traverzy přes řeku, vypadal jsem v teplácích a županu jako šílený pirát. Dřevěnou nohu jsem měl, ještě papouška na rameno a klobouk nebo šátek na hlavu... Přemýšlet o šátcích nebyl šťastný nápad, připomnělo mi to Jonáše a Ten druhý měl co dělat, aby udržel vztek pod pokličkou. Dokonce i po likvidaci Ruffuse tam ta nenávist pořád je, pořád stejně žhavá, jen už není namířena jen proti Ruffusovi, ale proti všem těm popelnicovitým Cizincům. Až se s nimi potkám tváří v tvář, nebude to pro ně zrovna nejšťastnější den v jejich historii. Zato bude nejvýznamnější - konec rasy nenastává každý den.

Nechal jsem příjemných úvah, v nichž figurovaly létající popelnice rozbíjené na kusy požárnickou sekerou a vydal se hledat něco, z čeho by se dal vyrobit provizorní hák. Sice jsem nevěřil, že potkám cokoli živého, ale přesto jsem se nasoukal do neprůstřelné vesty a na záda si připevnil pouzdro s oblíbenou brokovnicí. S pilkou na železo v ruce jsem se rozhlížel po silnici a přemýšlel, co by se tak nejlíp hodilo. Po chvíli jsem narazil na opuštěné jízdní kolo. Leželo si uprostřed silnice a vypadalo velice zachovale.

"Je to dobré, kdybysme přišli o Saladin, můžeme jet na kole," zavtipkoval Ten druhý. Neuznal jsem to hodno odpovědi. Při detailnější prohlídce jsem zjistil, že kolo se nerozpadlo na kousky proto, že má kostru z duralu. Tudíž jsou ty trubky dostatečně pevné, lehké a nemusím se bát, že jsou zevnitř rezavé. Ideální materiál pro výrobu háku.

Po čtvrt hodině usilovného řezání už mé nadšení znatelně polevilo - chvílemi jsem měl pocit, že ubývá spíš pilový list, než trubka. Ale snězení pavouci se nezapřeli - síla v rukou udělala svoje a za půl hodiny jsem měl moc pěkný polotovar pro budoucí hák. Jenom mě nikdo nedonutí, abych ještě zaostřoval hrany.

Vrátil jsem se do Saladinu, našel kladivo (mám v Saladinu bohatou zásobu nářadí a chybí mí jen rozbrušovací kotouče, které jsem vypotřeboval při opravě kanónu) a usilovným bušením dal polotovaru konečný tvar. Teď ještě kus lana - měl jsem kvalitní horolezecké, ani nevím, proč jsem ho do výbavy Saladinu vzal a vida, jak se teď hodí - a mohli jsme jít na věc.

Odmotal jsem z navijáku lano a nařídil počítači, aby vjel do vody. Kdyby zůstal na místě, lano by se nám mohlo někde na mostě zachytit, takže Saladin vjede do vody, já budu držet konec lana, pak s ním přeručkuju na druhý konec mostu a na břehu ho k něčemu uvážu.

Sledoval jsem, jak se Saladin noří do vody a po chvíli se vynořuje na druhé straně říčního koryta. Následně začal zkoušet, jestli to přece jenom na břeh nepůjde bez lana, přesně, jak jsem mu nakázal - pravděpodobnost úspěchu byla sice jen patnáct procent, jak jsem se od počítače dozvěděl, ale co kdyby. Do ručkování s těžkým lanem se mi zrovna nechtělo.

"Jestli teď náhodou vyjede na břeh, tak jsem vyráběl zbytečně," zabručel jsem, ale moje "obavy" se ukázaly jako zbytečné. S poničenými koly neměl počítač šanci, i když se na strmém břehu opravdu snažil. Jednu chvíli to dokonce vypadalo, že se Saladin převrátí a to jsem radši zavřel oči.

"Saladin nám skončí na střeše a jediné funkčí kolo jsi rozřezal," projevil smysl pro humor Ten druhý a já jenom zaskřípěl zuby.

Počítač naštěstí konečně uznal, že se z vody nedostane a tak jsem se mohl pustit do práce.

Roztočil jsem lano s hákem a hodil. Hák letěl krásně. Jenom se taky mohl na druhém konci něčeho zachytit.

"Teď abysme se vraceli pro Singhaiu, ta to uměla," zavtipkoval zas Ten druhý. V nejlepší náladě je vždycky, když může radit, nebo když se mi nějaká banalita nedaří.

Zatnul jsem zuby, přitáhl hák zpátky a hodil podruhé. Konečně se na mě štěstí usmálo a lano zůstalo tam, kde jsem ho chtěl mít. Ještě jsem pořádně zatahal, abych neskončil jako Tarzan nad řekou a už jsem ručkoval. S těžkým vysokopevnostním lanem Saladinu kolem pasu to nebylo vůbec nic těžkého - ruce mám pořád hodně silné.

Na druhé straně řeky jsem se vyhoupl na konec mostu, vylezl ze smyčky navíjecího lana a šel se porozhlédnout po něčem, co by mohlo udržet tři sta tun. Nedaleko stojící sloup elektrického vedení jsem zavrhl hned - byl to takový ten svařovaný s profilů a měl jsem dojem, že bych ho dokázal ohnout i já.

Naštěstí bylo hned u řeky staveniště.

"Taková do betonu zapuštěná traverza by Saladin na chvíli udržet mohla," poškrábal jsem se zamyšleně na bradě.

Vrátil jsem se na most pro lano a za chvíli ho už uvazoval kolem jedné z traverz. Lano máme naštěstí dostatečně dlouhé, takže vystačilo i na několik metrů vzdálenou stavbu. Majitelé budoucího domu očividně spoléhali na řízení vodního toku, po minulých záplavách bylo široko daleko plno uschlého bláta - kdyby dům stál celý, řeka by ho tehdy komplet zbořila. Samotné traverzy naštěstí neskýtaly rozbouřenému živlu dostatečnou plochu k tomu, aby je voda dokázala vyvrátit. Naštěstí - opravdu netuším, k čemu jinému bych lano mohl přivázat.

"Tak, počítači, hezky zlehka zaber," přikázal jsem a lano se napnulo. Pro jistotu jsem od traverzy poodstoupil o další dva metry - jistota je jistota. Sledoval jsem, co s ní zatížení dělá - zatím nebylo nic vidět. Saladin už vystoupal o jeden metr, pak o druhý a v tom jsem uslyšel nějaké skřípění. Traverza se začala nejspíš vytrhávat z betonového uložení. Jestli se vyrve moc brzo, budeme v troubě. S hrůzou jsem sledoval, jak se v betonu rozšiřují praskliny a jak kov pomalu vyjíždí ven. Ustoupil jsem o další metr a vážně uvažoval, jestli nemám zkusit jít navijáku na pomoc a tahat Saladin z vody i ručně. Než jsem to stačil domyslet, došlo k nevyhnutelnému. Z betonového uložení se zaprášilo, kousky betonu vyletěly do vzduchu a traverza se vrhla směrem k Saladinu. Moji hlavu minula o půl metru a od Saladinu se odrazila s hlasitým zazvoněním. Ten už v tu chvíli naštěstí stál na břehu, takže nesklouzl zpátky do vody.

"Nejdřív létající popelnice, teď zas tohle," konečně se ozval Ten druhý.

"Snad ses nelekl?" ušklíbl jsem se já. Jen ať vidí, kdo má v nebezpečných situacích navrch. Nemusí vědět, že mě málem trefil šlak.

Saladin zaparkoval v bezpečné vzdálenosti od vody a já zatím odmotal lano. Sledoval jsem, jak se navíjí zpátky na naviják a cítil se dobře - po dlouhé době jsem se pěkně protáhl a zase jsme blíž našemu cíli. Teď se půjdu natáhnout a až se vzbudím, budeme v Německu.

* * *

Při přejezdu hranic, ani při další cestě k Mnichovu se nic zvláštního nestalo. Jediná forma života, na kterou jsme narazili, byli ptáci, pavouci a mouchy. Stejně jako v Itálii a Rakousku. Uvažoval jsem, jestli nemám vystoupit a nadělat nějaké zásoby potravin. Minulé zážitky mě už tak zdeformovaly, že jako první mě napadlo pochytat několik desítek pavouků a zaplnit jimi ledničku. Teprve po chvíli mi došlo, že postřílet pár větších opeřenců by bylo rozhodně přijatelnější. Nebo aspoň vybrat pár hnízd. Taková čerstvě usmažená omeleta...

"Ale pavouci jsou zas výživnější," prohlásil jsem zlomyslně, když se sliny na omeletu začaly sbíhat i Tomu druhému. On pavoukům na chuť nikdy nepřišel.

"A vůbec, nejdřív jedem pro nohu, ostatní může počkat," rezolutně jsem zamítl nemístné návrhy, že vybrat pár hnízd by nás nemohlo nijak zdržet. Zamítl jsem je tak nekompromisně proto, že ani mně nešla představa vaječných pokrmů z hlavy a nechtěl jsem si na nějakém stromě srazit vaz kvůli pár vajíčkům.

"Tak a jsme tady," řekl jsem příštího rána. Bylo něco před devátou a počítač zastavil před impozantní, i když už poněkud opršelou, budovou. Navlékl jsem si staré dobré neprůstřelné kalhoty, vestu, koženou bundu, za pas walther, na záda pouzdro s brokovnicí a nezbytné brýle pro noční vidění na nos.

Vstupní dveře byly rozbité a do vstupní haly za ten čas vítr nafoukal spadané listí. Kromě něj bylo uvnitř plno prachu, pavučin a tučných pavouků, ale jinak nebylo nic rozbité a všude to vypadalo zachovale. Pár čalouněných křesel bylo převrácených, asi jak se na mrtváky proměnění zaměstnanci tlačili k východu. Pomalu jsem došel k recepci a z velké nástěnné informační cedule začal luštit, kde by se asi tak mohlo nacházet to, pro co jsem sem přijel. Jako nejpravděpodobnější se jevily výzkumné laboratoře - pochopitelně až v čtrnáctém patře.

"Tak se psychicky připrav, do schodů jsi tak vysoko s jednou nohou ještě nemusel," ozval se Ten druhý a tentokrát to myslel opravdu jako vážně míněnou radu. Když jsem si vzpomněl na schody v Ruffusově základně, otřásl jsem se.

Ale nezbývalo mi nic jiného, výtah bez elektřiny nejspíš nepojede. Leda že by...

"Jasně," zavýskl jsem, "takováhle budova musí mít někde záložní generátor!" Při lékařském výzkumu je stálá dodávka elektrického proudu nezbytná.

Zamyslel jsem se, co se s generátorem asi tenkrát mohlo stát. Za normálních okolností by po výpadku proudu řídící počítač generátor automaticky nastartoval a nechal běžet tak dlouho, dokud by vystačil plyn v připojených nádržích. Takže teď bych byl nahraný, plyn by dávno došel. Jenže jsem si uvědomoval, že žádné z aut na silnicích, které jsem od toho dne projel, nebylo nabourané. Všechny, i na dálnicích, měly čas zastavit. To znamená, že proces přeměny člověka v mrtváka má v sobě nějakou pojistku, která zabrání zničení mrtváka před tím, než je vůbec použitelný.

"Tím myslíš, že lidi nezastavovali jenom auta?" zeptal se Ten druhý, "že vypínali i trouby na pečení, žehličky a tak podobně? Že zastavili i generátory elektráren i generátor v téhle budově?"

Přesně to jsem si myslel. Kdyby v jakékoli atomové elektrárně obsluha z ničeho nic odešla, nejspíš bych se o tom dozvěděl. Časem by v každé takové elektrárně na světě došlo k neřízené jaderné reakci a následně k výbuchu. I kdybych si nevšiml ani jediného atomového hřibu na obloze, zvýšení radiace by mi neuniklo. Na světě je teď nejvíc elektráren právě atomových, když byly v rámci ekologie ty uhelné zakázány a plynové výrazně omezeny.

Takže máme reálnou šanci, že generátor v kotelně téhle budovy bude provozuschopný a bude mít dost plynu k tomu, aby začal fungovat výtah. Abyste si nemysleli - o výtah mi ani tak nešlo. Spíš mě napadlo, že k správné instalaci protézy budu potřebovat počítače a lékařské nástroje a přístroje, které mi budou bez elektřiny nanic.

A tak jsem vešel do servisní chodby a po krátké procházce stanul před dveřmi s německým nápisem "Kotelna". Byly zamčené.

"Přiznej se, tobě se po tom střílení stýská," prohodil Ten druhý, když jsem strhl ze zad brokovnici a namířil ji na zámek dveří.

"Jestli chceš jít hledat klíč, tak prosím," ušklíbl jsem se, "já mám brokovnici."

A zmáčkl jsem kohoutek. V relativně malé chodbě to zaburácelo a mně začalo pískat v uších. Zámek byl na tom podstatně hůř. Dveře se otevíraly dovnitř a výstřel je tedy otevřel místo mě.

S nočními brýlemi jsem viděl bez problémů. Za dveřmi bylo strmé schodiště ukončené dalšími dveřmi. I ty byly zamčené, ale brokovnice funguje jako univerzální klíč. Tentokrát se ale dveře nerozletěly, posunuly se jen o pár centimetrů a zůstaly tak.

"Jako by je něco blokovalo," chmurně poznamenal Ten druhý.

"Hmmm," řekl jsem já a opřel se do dveří. Když se pořádně zabralo, tak otevřít šly. Během pár centimetrů mě do nosu udeřil příšerný zápach. Odskočil jsem od dveří a brokovnicí mířil do výšky dveří, kde by měla být hlava. Přesně takhle smrdí tělo, které je už dlouho, dlouho mrtvé. Tedy alespoň myslím, nikdy jsem tak starou mrtvolu neviděl (a nečichal k ní). Takže u generátoru budeme mít nejspíš obsluhu.

Počáteční leknutí rychle odeznělo a tak jsem mohl v klidu uvažovat. Dveře se vůbec nehýbaly a taky nebylo slyšet, že by se za nimi někdo hýbal. Takže to nemusí být mrtvák, možná je tam mrtvé nějaké zvíře.

"Jo jasně, vlezlo tam klíčovou dírkou a pak nemohlo zpátky," vrátil mě na zem Ten druhý. V tak moderní budově krysy nejspíš neměly a betonovou podlahou se krysa stejně neprokouše. Takže tam přece jenom bude mrtvák.

Zapřel jsem se tedy proti zpětnému rázu a vystřelil. Ve dveřích vznikl nepravidelný kruhový otvor, který by se dal případně osadit pěkným kulatým námořnickým okénkem. Teď tam zatím sklo chybělo, ale i tak jsem nakoukl. Opatrně, z metrové vzdálenosti. Do místnosti jsem viděl celkem dobře, ale mrtvák nikde nebyl a blíž jsem se s obličejem k té díře přibližovat nechtěl. Jako filmový záběr by náhle vyrazivší ruka vypadala určitě efektně, ale já stejně neměl kameru a nechat si utrhnout hlavu pro nic za nic...

"Přestaň vymýšlet blbosti a dělej něco," nedal pokoj Ten druhý.

"Ale no jo, pořád," zavrčel jsem na něj. Nechápu, proč je tak nervózní, mrtváků už jsme zlikvidovali spousty a kdyby jenom mrtváků. Já u dveří otálel jen ze strategických důvodů - mrtvák pravděpodobně vyleze a já ho pohodlně odstřelím. Strach jsem neměl, ten mi už žádný mrtvák nikdy nenažene.

Bohužel, mrtvák mi celou strategii kazil. Ne a ne se ukázat.

"Já si snad pro něj budu muset dojít," povzdechl jsem si a pomalu se začal přibližovat ke dveřím. Lehce jsem do nich strčil nohou, ale pořád šly nějak ztuha. Takže se do nich budu muset zase opřít a tím pádem budu mít hlavu blízko vystřeleného otvoru. Ale co nadělám. Otočil jsem se alespoň tak, abych měl otvor na očích a začal tlačit. Šlo to pořád stejně. Když jsem dveře otevřel asi na půl metru, nechal jsem toho a pomalu, pomaličku se mezerou protáhl, brokovnici namířenou před sebe. Kdyby se ten mizera objevil, bezpečně ho odstřelím.

Vzápětí mířila brokovnice ke stropu, sražená tělem mrtváka. Jeho ruce se mi zaťaly do ramen a tělo znemožňovalo brokovnici použít. Mrtvák se na mě hnusně lepil a pro brokovnici nebylo místo k manipulaci.

"Kurva," zařval jsem.

"Kurva," zařval Ten druhý.

Pak jsem udělal to jediné, co udělat šlo. Pustil jsem brokovnici a ještě než dopadla, prudce jsem oběma rukama vyrazil nahoru, mezi ruce mrtváka. Když vás někdo škrtí, může vám tenhle chvat zachránit život. Jako například teď mně. Podařilo se mi ty hnusné zapáchající a podivně tenké ruce od sebe odrazit a kdybych měl čas, asi bych poděkoval všem pavoukům, co jsem kdy snědl. Nejenže jsem totiž ty ruce dostal ze svých ramen, ale dokonce i z ramen jejich majitele. Klouby mu nějak povolily a ruce dopadly na zem, každá na jednu stranu. Ne, že by si toho milý mrtvák zrovna všímal. Na ruce nedbal a vyrazil po mně zuby. To už jsem měl ale situaci pevně v rukou. Levačkou jsem ho zasáhl do hrudi, což ho ode mě dostalo na dostatečnou vzdálenost k tomu, abych mohl pravačkou vytáhnout walther a následně mu poslat mozek na vyhlídkový let. Kulka prorazila mrtvákovi čelo (mrtvák byl vůbec nějaký nepodařený, v čele mu zůstala díra, kterou bych prostrčil pěst - normálně vznikne po průstřelu celkem malá dirka) a vyletěla temenem i s mozkem. Ne, že by bylo poznat, co to v té hlavě měl - bylo to takové mazlavé a tekuté a hrozně to zaneřádilo generátor, který stál za ním.

"Jestli se budu muset v té mašině moc rýpat, tak se vážně naštvu," zakroutil jsem hlavou při pohledu na hnusnou páchnoucí hmotu, kterou byl generátor čerstvě ohozen. Zastrčil jsem walther zpátky za opasek a šel pro jistotu zkontrolovat dveře.Na zemi kolem nich byl beton pokrytý nějakým hnusem, ani jsem to radši nezkoumal moc zblízka. Jelikož tam ale nebylo nic jiného, musel ty dveře blokovat onen mrtvák.

"Nejspíš tam ležel na zemi a jak jsi se dobýval dovnitř, tak se rozhýbal," přišel Ten druhý se svou teorií.

Musel jsem mu dát za pravdu, nějak takhle to asi bylo. Představivost mi vykreslila chlapíka, který se v onen den zamkl tady u generátoru, aby se ulil z práce a útok Cizinců z něj udělal mrtváka. V takovém stavu už nebyl schopen odemknout dveře a tak den za dnem bušil na dveře a snažil se dostat ven. Podíval jsem se na jeho ruce - nehty neměl a seschlým masem mu prosvítaly kosti. Vypadaly jako obroušené. Jelikož i mrtváci potřebují jíst, ztrácel tenhle časem na energii a pak už jen bůhvíjak dlouho ležel za dveřma a pomalu tuhl a sesychal. Když jsem se tu objevil já, nějak se mu podařilo vstát a zaútočil na mě. Z čehož vyplývá, že mrtvák může být bez jídla hodně dlouhou dobu a stejně je provozuschopný. I když, na druhou stranu, ta provozuschopnost je diskutabilní. Tomuhle jsem urazil ruce jen tak a tu sílu v prstech, kterou jsem v minulosti několikrát pocítil, taky neměl. Takže kdo ví, jak by na tom byl za pár dalších měsíců.

"A proto se musejí mrtváci krmit a udržovat v pohybu - jinach ztrácejí svalovou hmotu a rozpadají se," schválil mi Ten druhý moji hypotézu. Což potěší vždycky.

Co už mě netěšilo, bylo zprovoznění generátoru. Vystřelený mozek opravdu zaprasil všechno, čeho jsem se musel dotýkat a tak se celou kotelnou nesly jadrné české nadávky, které místní stěny nejspíš ještě neslyšely. Ale nakonec jsem mohl začít oslavovat - pustil jsem plyn z velké cisterny, nastartoval motor a pak už to šlo. Během pár minut se turbína roztočila na provozní otáčky a kontrolky naskočily. Následně se rozblikaly i zářivky v celé kotelně.

"Bingo!" zaradoval se Ten druhý.

"Bingo!" zaradoval jsem se já.

Vylezl jsem zpátky do haly a už těch pár schodů do vrchu mě přesvědčilo o tom, že zapnutí elektřiny byl dobrý nápad. Nevím nevím, jak bych vyhopkal do čtrnáctého patra.

"Co když jsou lana od výtahů zrezivělá, nebo tak něco?" projevoval svůj optimismus tradičně Ten druhý.

"To si nemyslím, takové lano se myslím nějak konzervuje, aby se nemuselo často kontrolovat, takže by pořád mělo držet," namítl jsem, ale až tak moc jistý jsem si nebyl. Na mnoha v místech v hale už chrom nebyl co dřív a venkovní vzduch a vlhkost si vůbec vybraly svou daň. Ale na druhou stranu, výtahová šachta je relativně uzavřená a byla by to náhoda, kdyby se výtah urval až teď.

Takže jsem si jeden z výtahů přivolal a napjatě očekával, co bude. Šipka ukazovala, že jede nahoru, takže byl někde dole v suterénu. To znamená, že celou tu dobu nevisel na laně a nenamáhal ho. Za chvíli se ozvalo cinknutí (až jsem při tom nezvyklém zvuku málem nadskočil) a dveře se otevřely. Měl jsem pravdu - výtah vypadal téměř netknutě.

Schoval jsem brokovnici zpátky do pouzdra (předtím jsem mířil na dveře výtahu - kdo ví, kde všude můžou být mrtváci zapomenutí) a vlezl opatrně dovnitř. Když se nic nestalo, zmáčkl jsem čtrnáctku. Výtah se dal do pohybu a já se ani nehnul, aby přece jenom náhodou k něčemu nečekanému nedošlo. Jako třeba k simulaci nulové gravitace.

Ale bál jsem se zbytečně, dojel jsem až do požadovaného patra bez sebemenšího zadrhnutí. Ještě před opuštěním kabiny jsem vzal do ruky walther - jistota je jistota.

Na obě strany od výtahu se táhla vykachlíkovaná chodba s řadou dveří. Všechny byly na magnetickou kartu a všechny byly zavřené.

"Brano zavírá samo," zadeklamoval Ten druhý, "asi budeš muset zpátky a ty klíče přece jenom najít. Teda spíš karty."

"Nevím proč, pořád mám tenhle univerzální klíč," ukázal jsem palcem dozadu na brokovnici. Ani magnetický zámek není schopný plnit svou funkci, když ho ustřelíte.

Samozřejmě se mi ale nechtělo plýtvat zbytečně střelivem a tak jsem se vydal na prohlídku chodbou a pečlivě louskal nápisy na dveřích. "Hlavní laboratorní sklad" zněl jako dobrý název něčeho, v čem bych mohl najít svoji budoucí část těla. Zastrčil jsem walther za opasek a vytáhl brokovnici. Dveře byly natřené kvalitní bílou barvou a ani z poklepu se nedalo poznat, jestli jsou z kvalitního tvrdého dřeva, nebo jenom mizerné dřevotřísky. Takže jsem na zámek namířil hezky z vrchu, aby broky na druhé straně skončily v podlaze a nenadělaly uvnitř nějakou neplechu. I v téhle chodbě byl výstřel z brokovnice nepříjemně ohlušivý.

"Když už jsme tu, tak by sis mohl najít nějaké to naslouchátko," zase si zaryl Ten druhý, "brzo ho budeš potřebovat, protože ohluchneš z otevírání dveří."

"Když slyším i po tom, co mi mozek málem vyletěl ušima...," odtušil jsem a vlezl do skladu. Vypínač jsem ani nehledal, s brýlemi je umělé osvětlení v podstatě zbytečné.

Ukázalo se, že jsem se trefil. Místnost obsahovala dlouhé regály plné krabic, pečlivě označených německými nápisy. Jediný problém byl v tom, že nápisy nezněly: "umělá ruka pravá", "umělá noha levá", ale: "Projekt AG1, položka 54." a tak podobně. Takže budu muset nejdřív najít počítač, ve kterém zjistím, co vlastně potřebuju. Jednu z krabic jsem přesto otevřel - co kdyby se na mně usmálo štěstí - ale nevyšlo to. V pečlivém uložení tam ležely nějaké různě dlouhé trubičky a podobné věci.

Takže jsem se vrátil na chodbu a hledal dál. Po chvíli jsem narazil na pracovnu nějakého doktora Seusse, podle cedulky vedoucího výzkumu.

"To by mohlo být ono," řekl jsem já. Ten druhý jen souhlasně zahučel.

Ani doktor Seuss neměl zámek, který bych neotevřel.

Zato měl moc pěknou kancelář - huňatý koberec, psací stůl z nějakého leštěného dřeva a dokonce pěkně zásobený bar.

"Že bysme doplnili zásoby?" zauvažoval Ten druhý a i mně to napadlo. Teď, když se situace na Zemi relativně uklidnila a nemusím se každý den bát, že bude můj poslední, bych se občas napít mohl.

"No uvidíme, jestli najdu nějakou tašku," uzavřel jsem prozatím tuhle kapitolu - nevzal jsem si s sebou nic, žádný batoh, měl jsem v plánu sebrat jen nohu a zmizet.

Zapnul jsem počítač a pohodlně se rozvalil v doktorově křesle.

"Jestli to bude chtít heslo, tak ti brokovnice nepomůže," poznamenal Ten druhý, ale já jenom poklepal na levou kapsu, ve které nosím svůj kapesní počítač. Rozlousknout heslo do nějakého obyčejného souboru nebude trvat víc, jak pár desítek vteřin.

Ale nakonec nebylo třeba ani to. Počítač bez problémů nastartoval a za chvíli už mně vítala modrozelená obrazovka s logem společnosti na pozadí.

Jelikož jsem potřeboval zjistit, jak se jmenoval projekt, ve kterém vyvíjeli moji vyhlédnutou nohu, zadal jsem do vyhledávače slovo "protéza", posléze (když jsem dostal 129 souborů) jsem to specifikoval na nožní protéza (51 souborů) a nakonec jsem dodal ještě pár odborných výrazů, které jsem dostal z frontového lékaře. Zůstaly tři soubory, do kterých jsem se s chutí začetl - bylo to přesně ono. Jeden z dokumentů obsahoval prezentaci, kterou jsem v podstatě četl už v Saladinu, byly to takové povrchní informace pro veřejnost. Zbytek už byl zajímavější - dozvěděl jsem se, že jde o projekt C26, noha je ve stádiu funkčního prototypu, na němž jsou prováděny už třetí týden rozličné testy a že tenhle prototyp najdu v už navštíveném skladu pod označením "položka 8".

Následující informace jsem přímo hltal - popisovalo se v nich, jak se noha instaluje! Nestačí totiž přijít a nasadit si ji, musíte na to mít speciální stroj, který vypadá podobně, jako tomografický tunel (jen menší, zato se sáhodlouhým německým jménem) a který nejdřív zmapuje nervová zakončení v každé konkrétní noze (pahýlu) a následně v protéze upraví a zafixuje polohu jednotlivých senzorů, které budou přenášet impulsy do nervů. Také samotné přidělání nohy je prováděno automaticky, protože nejdřív dojde k vytvarování dosedavé plochy tak, aby přesně sedla na konkrétní pahýl a pak se vytvoří podtlak, který udrží dokonalý kontakt protézy s nohou. Materiál na kontaktní ploše je prý něco nevídaného, protože dokáže odvádět pot a zajišťovat dostatečné ovzdušnění kůže. Další hodně potěšující informací bylo, že k nasazování nohy nemusí docházet jen s pomocí toho tunelu, ale že každý zákazník dostane malý monitorovací přístroj spojený s vzduchovou pumpou, pomocí kterého si budu moci nohu nasazovat klidně každé ráno. Ne, že by to bylo nutné - podle dokumentu je vhodné nohu sundat zhruba jednou za týden a provést pár hygienických úprav na pahýlu - častěji je to prý naprosto zbytečné.

Četl bych dál, ale Ten druhý se už nemohl dočkat, až si to vyzkoušíme. Někdy je jako malé dítě, jako by nevěděl, jak rád čtu návody.

"Stáhneš si ty soubory do Saladinu a můžeš si číst po večerech," přemlouval mě a tak jsem vstal - představa mírumilovného posezení u monitoru v Saladinu, se sklenkou whisky v ruce a s nohou přes nohu mě neodolatelně lákala.

Aitorem jsem vypáčil pár doktorových zásuvek a našel hromádku cédéček. Jedno jsem zasunul do mechaniky a během několika minut jsem byl vlastníkem všech relevantních dokumentů.

"A teď na sál," vyšel jsem ze dveří.

"A teď do skladu," opravil mě Ten druhý.

Ve skladu bylo nalezení potřebné krabice otázkou dvou minut. Německá důkladnost nepřipouštěla jakýkoli nepořádek a tak jsem za chvíli tahal celkem lehkou krabici ze společenství ostatních, naprosto stejných krabic.

Nedalo mi to a otevřel jsem ji hned na místě - zvědavost je mocný nepřítel.

"No teda!" vydechl jsem já.

Ten druhý kupodivu neříkal nic, jen tak vyvalil oči a otevřel ústa.

Opravdu bylo na co koukat. Spodní část protézy vypadala téměř nerozeznatelně od normální živé nohy, až na to, že z ní ladně vycházely čtyři tenké, asi šest centimetrů široké lamely, či dlahy. Ty končily pod kolenem v jakési nastavitelné objímce, následoval plochý kloub (z vysocepevnostní, otěruvzdorné a korozivzdorné slitiny titanu, jak tvrdila prezentace) a nad kolenem zase ty čtyři lamely zakončené kruhovou objímkou. Objímky se prý nastavují tím přístrojem, který k noze dostanu, aby byla zaručena optimální přidržovací síla a současně nedošlo k ohrožení krevního oběhu.

"To je pokrok," ozval se Ten druhý, "od dvou klacků v botě až po počítačem nastavované objímky."

"No," souhlasil jsem já a v pahýlu mi nedočkavě zatrnulo.

Zavřel jsem krabici, vzal ji podpaží a vyrazil na sál. Hledat sál jsem nemusel, z doktorova počítače jsem nastudoval veškeré potřebné informace.

Na sále bylo naštěstí všechno připraveno na testování mojí nohy a tak jsem nemusel chystat přístroje - v den, kdy se To stalo, se měla moje noha asi podrobit dalším testům.

Pozapínal jsem počítače, přístroje a ještě jednou si přečetl, co všechno je třeba udělat.

Tak zaprvé - musím si nechat proměřit pahýl.

"Jestli se teď objeví Cizinci, tak tě nachytají s kalhotama dole," neodpustil si Ten druhý, když jsem si rozepínal opasek.

"Kdybys radši šel sehnat nějakou sestru, ať nemusím dělat všechno sám," zabručel jsem. Vůbec se mi z neprůstřelného oděvu nechtělo, ale těžko zůstat při vyšetření oblečený. Sundal jsem si i bundu a jen v košili, vestě a spodním prádle vyndal ze skříňky líh, nalil do lavoru a začal si sundávat svou starou protézu. Jestli všechno půjde dobře, už si ji nenasadím. Usazen na okolečkované židli jsem si nekompletní nohu omyl až do půli stehna; odpařující se líh až nepříjemně chladil.

Následně jsem odjel k počítači (na židli s kolečky se jezdí strašně blbě, když máte jen jednu nohu, ale je to pořád lepší, než po té jedné noze poskakovat) a spustil diagnostický program. Příští stanice mého vozidla - diagnostický stůl. Na něj jsem se vyškrábal celkem bez problémů, zasunul pahýl do tunýlku a nechal se hlasovým výstupem počítače navigovat, jak hluboko tam mám tu nohu vrazit. Mezi možnými jazyky počítače byla díky bohu i angličtina (čeština bohužel ne), takže jsem bez problémů rozuměl. Nechat se komandovat kulometnou nesrozumitelnou němčinou, asi bych tou nohou hýbal tak týden.

Když byla noha konečně ve správné poloze, počítač mě instruoval, abych ležel nejdřív klidně, pak se zapřel pahýlem do podložky, pak napnul svaly ve stehně, pak v lýtku, pak abych zahýbal prsty u nohy (ty už dávno něco sežralo v džungli, ale jde o nějaké mapování svalových aktivit, ne o samotné prsty) pak udělal to a tamhleto... během třičtvrtě hodiny jsem zkrátka hýbal imaginárním chodidlem tak, že to za své existence nikdy nezažilo. Až jsem se z toho slušně zpotil.

Když bylo konečně hotovo, vyzval mě počítač k vložení protézy. Napadlo mě, jestli podobný software měli i v normálních německých nemocnicích - jestli jo, tak tam sestry braly plat za nic - veškerou komunikaci s pacientem oddřel počítač.

"Tak už konečně zkus zahýbat prstama, nebo něco," nevydržel Ten druhý.

* * *