Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Václav Semerád

Jupiterský duch II - Svět ďáblic

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Jupiterský duch

II.část - Svět ďáblic

Václav Semerád

Autobus

(c) 2006-2007 Semerád Praha

Ramiel

Učedníci odletěli a Pepek se vyčerpaně svalil na postel. Byl ještě hodně slabý.

Proč se vlastně toho setkání tak bál? Vždyť to prošlo až podezřele hladce! Místo očekávaného proplesknutí získal uznání, jaké si tajně přál, ale které nečekal. Nebo ne tak snadno.

Největší autorita Andělského světa Alexijev uznal, že má Pepek pravdu a jinak to nešlo. Sprdl ho na dvě doby, ale spravedlivě mu pak nezbylo než uznat jeho pravdu. A to je nejdůležitější! Ode dneška je Pepkova tajně hýčkaná Oáza legální kolonií, osídlenou tefirkami. Není ještě samostatná, ale už je uznávaná. Přinejmenším jinou takovou kolonií, Andělským světem. Ostatní světy ji uznají také, chce to jen trpělivost a vytrvalost.

S Pepkem zůstala v pokojíku jen tefirka Ramiel.

Ďáblice s andělským obličejem jako všechny v Oáze. Jen mladší než průměr, nejspíš Pepkova vrstevnice. Střapaté blonďaté třeštidlo, samá ruka samá noha, s pomněnkovýma očima a šibalskými dolíčky ve tváři, když se usmívala. Pepek v ní ale pořád viděl malou holčičku. Měl proč. V kadetce pevnosti Ar-Baal-Layett ji naučili zabíjet na mnoho způsobů, ale Pepka považovala za dívku, vždyť předtím ve svém krátkém životě nikdy neviděla kluka! Salgiel těm mláďatům neměla dávat školení o rozdílech pohlaví. Starších ďáblic bez partnerů jsou přece v Oáze stovky, mladé na to mají dost času a mohly by ještě počkat.

"Poslyš, čečetko," usmál se na ni. "Máš ty ale kliku! Odprošovat mě na hrobě nebudeš, když se všichni uzdravíme."

Ještě nikdo na světě nepřežil pobyt v atomovém ohni. Nebýt duchem, shořel by, jako všichni kolem něho. Dostal sice smrtelnou dávku záření, ale to se dalo čekat a pro Učedníky to nebyl žádný problém. Uzdravili by všechny - až na ty, kdo v Árj-Cheeb zůstali navěky. Největší problém vznikl až tady vinou Ramiel, ačkoliv to tak zle nemyslela. Pravda, zničit mu počítač nebyl nejchytřejší tah, ale to jí došlo nejpozději ve chvíli, kdy ji ostatní tefirky obvinily z vraždy a trvaly na její popravě.

Pepek ale prosadil změnu trestu. Nemohla přece tušit, že na tom počítači závisí něčí životy! Místo popravy ho měla při každém výročí jeho smrti chodit na hrob odprošovat. To by podle Pepka jako trest stačilo, tefirky na to přistoupily a Ramiel tak Pepkovi vděčila za život už dvakrát. Proto se teď mohla ochotou přetrhnout!

Příchodem Učedníků naštěstí všechno padlo.

"Neříkej mi čečetko!" urazila se. "A co to vlastně je?"

"To je jedno," mávl rukou a usmál se. "Takže to smažeme, ano?"

"Ruku na to!" navrhla rychle.

Napřáhl ruku s veškerou vážností. Nedočkavě ji popadla a pořádně si potřásli pravicemi. Byl ve velkorysé a vstřícné náladě, vždyť ho nechtěla zabít, ačkoliv se jí to málem podařilo. Chtěla ho jen trochu popíchnout, aby si jí všiml.

"A příště už takhle neblbni!" neodpustil si aspoň zrníčko vypeskování.

"Byla to i tvoje vina!" odsekla, aby vina nebyla jen na ní.

"Já vím," přikývl. "A já trouba si myslel, že tady jsou počítače před hackery bezpečné! Však si je teď budu pořádně zálohovat, aby mě další zlomyslnost tak fatálně nezaskočila."

"Tak jsem to nemyslela!" opáčila rychle. "Tvoje vina byla, že jsi ze mě dělal mrně!"

"Ale ty jsi to tou klukovinou jen potvrdila!" vyčetl jí.

"Hele, Pepku!" zkusila to prosebně. "Určitě sis toho nevšiml, ale jsem už velká, nedívám se na tebe zdola! Až mi narostou vlasy, budu jako Erelim. Jsem přece taky blonďatá!"

Zatřepala hlavou, aby zdůraznila své vlasy. Měla je zatím nakrátko a Pepkovi se líbily delší. Yazatapina posádka měla za sebou půl roku strádání, když je potkal, takže jim stačily narůst vlasy.

Připomínat Erelim mu ale neměla. Pepkovi přelétla před očima vzpomínka na pálící se maso v hromadě trosek na dně kráteru, původně nazývaného pevnost Árj-Cheeb. Určitě to nebyla Erelim, ta musela být dál a cáry uniforem měly barvy Árjá. Ale tak nějak skončila i ona...

"Erelim byla hrdinka!" odsekl trochu příkřeji než chtěl a zamračil se.

"Až půjdete krást další děti, půjdu tam s vámi!" vyhrkla rychle.

"Pro žádné další děti už nepůjdeme," zabručel Pepek.

"Všechny je ještě nemají!" podotkla. "Na všechny se nedostalo!"

"Ano, ale teď to bude jiné. Děti už krást nebudeme."

"Tebe mrzí, že jsi mě... taky ukradl z Ar-Baal-Layettu?"

"Třeba by tam z tebe byla pilotka! Chtěla jsi přece pilotovat letadla, nebo ne?"

"Pilotka můžu být i tady!" vyhrkla. "Xapho tvrdí, že airbus je snadnější než vimaan!"

"Byla jsi tam přece spokojená?" opáčil.

"Jo, to jsem byla," zvadla trochu. "Disciplinovaně jsem se huntovala na překážkové dráze, jen abych se dostala mezi pilotky a neskončila jako výsadkářka..."

"Výsadkářka ti byla málo? Vždyť to byla vaše elita!"

"Vážně si myslíš, že to je vrchol?" odfrkla si. "Výsadkářky prolezou kdejakou hnusnou díru, aby tam rozstřílely zalezlou nepřátelskou ostřelovačku... žádný med!"

"Pilotka by byla lepší... povolání?"

"Pilotky aspoň sedí v letadle a ten hnus nevidí zblízka," řekla.

"Tady taky budeš doufat, že se někam dostaneš?"

"Co jiného mi zbývá?" pokrčila rameny. "Jedině doufat!"

"A co takhle něco pro to udělat?" navrhl jí.

"Ale co?" podívala se na něho tázavě. "Myslíš, že pro to dělám málo?"

"Ty už pro to něco děláš?" podivil se okázale.

"A ne?" opáčila. "Málo tě tady obskakuju?"

Zarazil se, ale pak se na ni podíval a rozesmál se.

"Tak promiň, nevšiml jsem si!" řekl. "To je drobné nedorozumění. Myslel jsem, že se chceš dostat mezi ty, co nám budou něco platné."

"To snad chci, ne?" zarazila se taky.

"No, já jsem to myslel, že by ses mohla stát třeba lazarnicí a léčit lidi!" řekl. "Musela by ses ale o to víc zajímat. Ty jsi jistě myslela něco jiného, viď?"

"Lazarnicí by mě nebavilo," řekla. "Pořád sešívat rány, hrabat se v rozbitých střevech, řezat rozdrcené ruce a nohy, odřezávat spálenou kůži i s masem... je to taky hnus!"

"Počkej!" zarazil ji. "Představuješ si to pořád jako za války!"

"Jak jinak?" opáčila. "Já vím, tady je už nějak dlouho podezřelý klid!"

"V Oáze bude mír vždycky!" řekl pevně. "V míru nepotřebujeme bojovnice, ale užitečnější povolání. Žádná kadetka, ani zbraně! Mír je úplně jiný než válka a vy se v něm musíte naučit žít."

"Já už vím," řekla. "A o co se asi snažím?"

"Zatím se snažíš být aspoň nějak užitečná," přiznal jí. "No budiž, to ti chválím! Ale to snad nestačí! Většina užitečných činností potřebuje něco znát."

"Už máme na to i školení od Salgiel!" vyhrkla vítězně. "Už víme, co jsi zač!"

"Počkej!" zarazil se. Konečně mu začalo docházet, co tím asi myslí.

"A ty ve mně pořád vidíš batole!" postěžovala si ještě.

"Ježkovy zraky!" vyhrkl. "Tobě nejde o užitečné povolání, ale o sex, přiznej se!"

"Sex není povolání?" opáčila.

"Není!" odsekl tvrdě.

Okamžitě mu došlo, že sex bývá na Zemi i velice výnosné povolání! Ale o tom by tyhle holky raději vědět neměly. Harémy tady budou, ale bordely? Nikdy!

"Co vlastně chceš?" vyjel na ni tvrdě. "Ale na rovinu!"

"Chtěla bych do vaší rodiny!" řekla bezelstně a nevinně se na něho podívala.

"Vytáhla sis přece jinou!" upozornil ji, jako kdyby ani nechtěl chápat.

"To je dobře," souhlasila. "Salgiel řekla, že mám být ráda, že jsem si vytáhla Tabris a ne tebe! Být tvoje dítě, už by sis mě prý vzít nemohl! U Tabris jsem dítě, ale sám jsi tvrdil, že se brzy osamostatním a pak už nebudu jen dítě Tabris! Do vaší rodiny bych přece mohla přijít i jinak! Třeba jako tvoje žena! A o to mi jde!"

"Tak za A): rodina může mít žen jenom pět!" vzdychl si. "Za B): ještě jsem Erelim na hrob nedal ani kytku a už se sápeš na její místo? Za C): rodinu mohou tvořit jen dospělí. Za D): v rodině se musí všichni shodnout. Zapomněl jsem na něco? Aha, za E): sex bez náklonnosti je nemravný."

"Tak dobře!" přikývla Ramiel. "Za A): vaše rodina má jen čtyři ženy, byla bych pátá, což je přece v normě. Za B): když mě vezmeš s sebou, půjdu dát Erelim kytku na hrob taky, byla na mě milá a moc jsem ji obrečela. Za C): tobě taky není šestnáct a co? Za D): Salgiel mi to říkala taky, ale fandí mi. Zatím jsem obešla i Xapho a Mariuk, nebyly by proti, bojím se jen Yazatap. Za E): proč si, sakra, myslíš, že tě nemám v té... náklonnosti? Seš vážně slepej?"

Zůstal stát jako praštěný palicí. Tak rozlícenou ji ještě nikdy neviděl, to od ní nečekal. Bliklo mu hlavou, že tak mohla vypadat, když házela do moře jeho počítač, aby mu aspoň nějak ublížila.

"Poslyš, Ramiel," rozhodl se srazit jí hřebínek. "Vážně si myslíš, že se náklonnost pozná podle toho, že chceš někomu krutě ublížit?"

"Já jsem ti nechtěla ublížit krutě!" hájila se. "Jen tě trošíčku přismažit!"

"Trošíčku?" zavrtěl hlavou. "Málem se ti povedlo mě zabít!"

"Trest sis ale zasloužil!" trvala na tom. "Nemohla jsem tušit, že zrovna tvůj počítač je tak zvláštní a důležitý a že na něm záleží. Vědět to, jen bych ti ho někam dobře uschovala."

"Hele, nechci ti ublížit, ale opravdu si myslíš, že bys nám mohla nahradit Erelim?"

"Proč ne?" rozjasnila se a zase zatřepala hlavou. "Jsem přece taky blonďatá!"

"Myslíš si, že jsem na Erelim viděl jen vlasy?"

"To jistě ne," řekla vážně. "Ale já ti určitě ještě trošku dorostu, uznej to!"

Vypjala přitom svou malou hruď, jak jen mohla. Nemohla se srovnávat ani se Salgiel, ale už teď se dalo tušit, že ji krásou těla brzy překoná.

"Uznám to," řekl smířlivě. "Ale ty uznej, že ti ještě není šestnáct!"

"Uznám!" opáčila. "Ale tobě taky ne! Ty už sex smíš a já ne?"

"A safra!" zarazil se. "Máš nějak nabroušenou vyřídilku! Dobře, řeknu to ještě jinak. Abych žil s nějakou holkou celý život, musím ji trochu znát. A aby to bylo spravedlivé, měla by znát i ona mě, to snad chápeš. Xapho, Mariuk, Yazatap i Salgiel mě poznaly dávno před sexem a začali jsme s ním, až když jsme spolu prožili několik pořádně horkých chvilek. Co máš se mnou společného ty? Ubližovat mi, že jsem si tě nevšímal? To snad ne!"

"Ty mě tedy nechceš?" blýskla po něm očima.

Vzpomněl si, co sám na Zemi říkal Kryštofovi: Nechtěl bych být v kůži frajera, který má na krku pět zklamaných a rozzuřených ďáblic!

Teď si ale uvědomil, že by klidně stačila i jedna.

"Dám ti návrh," řekl mírně, aby to trochu zažehlil. "Připoj se k Salgiel a zajímej se trochu víc o její obor. Kdyby se ukázalo, že ti nesedí, najdeš si něco jiného, abys mohla být někde poblíž nás. Když se ukáže, že budeš v něčem užitečná, přihlas se."

"Hele, Pepku, Salgiel jsi vyčítal, když si to chtěla zasloužit, aby neblbla, že bys to od ní ani nevyžadoval. Říkala mi to. Proč si mám něco zasluhovat já? Je to spravedlivý? Není!"

"Dobře," ustoupil ještě víc. "Když přesvědčíš všechny čtyři, že k nám patříš, a přijdeš s nimi za mnou, vezmu to jako přání většiny a nebudu proti."

Ramiel se zarazila, ale pak se nadechla a spustila.

"A to tedy ne!" zavrčela. "Nechci mít nic s klukem, který by mě chtěl jen kvůli jiným! Víš co? Přijď ty za mnou! Až ti bude záležet taky na mně!"

Vyskočila a než se vzpamatoval, byla z pokoje venku a práskla za sebou dveřmi.

Pepek zůstal sám se svými pochybnostmi...

*****

Rozhodně nepochyboval o Učednících. Věděl, že když je zavolá o pomoc, přijdou a pomohou mu, i kdyby s ním nesouhlasili. Zadrhlo se to ale jinde. Nejslabším článkem řetězu je spojení mezi vesmíry. To selhalo v nejnevhodnějším okamžiku, jak pravily neúprosné zákony schválnosti.

Pepek neměl pochybnosti o Učednících, ale úplně jiné.

Bylo opravdu nutné zavádět v Oáze harémy? Nebylo jednodušší prosadit tu pozemské zvyky, dokud to šlo? Zpočátku to přece mohl prosadit silou, autoritu na to měl! Vždyť to Oázu od Pepkova světa odděluje jako nějakou zdí. Dobře si povšiml, jak se na něho skrz prsty dívali bývalí kamarádi a ještě víc kamarádky! Už předtím ho měly za vyvrhele, teď ještě víc. Nejvíc ho uznával Alexijev, ačkoliv i ten měl jistě pochyby.

Jenže, marná sláva, tefirky jsou ďáblice, ačkoliv se pozemšťankám podobají a možná se může věřit i jakési slučitelnosti. Jenže geny mají jiné, s tím nikdo nehne. Polygamie je pro ně přirozená. Ovlivňovat pohlaví dětí by asi šlo, ale nebylo by to přirozené. Nejhnusnější experiment toho druhu udělaly tefirky v Gehenně. Klonování bez sexu! Pryč od toho!

Ostatně, ani na Zemi nevládne všude monogamie! I tam jsou harémy. Přebytek žen zákonitě vzniká všude, kde války naruší přirozenou rovnováhu. Na Zemi neválčí bojovnice, jako v Gehenně. Pozemské zbraně donedávna vyžadovaly velkou fyzickou sílu, zbraně bývaly výsadou mužů. Slabší a zranitelnější ženy se držely vzadu, aby chránily ještě slabší děti. Po válkách proto ženy přebývaly a mnohoženství to do jisté míry řešilo. Arabové měli více manželek i harémy legálně, pravoslavní Rusové měli po druhé světové válce v rodinách spolu s legálními manželkami konkubíny. Sovětská vláda i společnost to mlčky tolerovaly a ani pravoslavná církev s tím po dlouhá léta nehnula.

Pepkovi to vlastně tak vyhovovalo. Rychle si zvykl na pravidelný sex hned s pěti tefirkami, ale - bylo to opravdu tak nezbytné? Nešlo by to přece jen udělat jinak?

Možná by to šlo, ale těžko. Přirozenou cestou budou u tefirek ženy převažovat. Nechceme-li ovlivňovat pohlaví nenarozených dětí, zbývají prakticky jen dvě řešení. Polygamie nebo pokrytecká monogamie s jednou legální manželkou a konkubínami. Pokrytectví se Pepkovi hnusilo, polygamie je u tefirek přirozenější, bude tu tedy polygamie a basta. Nakonec to musel uznat i Alexijev.

Zatím nejdůležitější je, že Pepkova kolonie Oáza má právo na vlastní život! Může se chovat přirozeně a také to tak bude. Žádné umělé zákony ani předpisy, žádný stát. Žij tak, abys neomezoval druhé víc, než oni omezují tebe. Vystačíme si se samosprávou a budeme si žít podle svého. Ať žije anarchie a ať nikdy nikomu neškodí!

*****

Teď se hlavně rychle uzdravit!

Salgiel se k němu hrnula s přístrojkem na rozbor krve, zvědavá na ten zázrak. Přístroj končil jehlou, ale Pepek neprotestoval, že to není nutné. Jen ať se sama přesvědčí, co je to zázrak!

Salgiel chvíli brejlila do okuláru, pak přístroj sbalila a se slovy, že to musí konzultovat, odešla do sousedního domku, kde ostatní lazarnice dělaly něco podobného, ne-li totéž. Pepek se ušklíbl. Osmisetletá pekelná lékařka narazila na andělské zázraky, jen ať si jich užije!

Salgiel ale Pepkovy zázraky uznávala. Už dřív viděla na vlastní oči, jak oživil její parťačku na Pegsda, když ji předtím prohlásila za nezvratně mrtvou. Salgiel nebyla zlá ďáblice, ale docela hodná ženská a Pepkovi bylo nejvíc trapně, když ji měl prakticky zaučit do sexu.

Ocenil ale, že to sama nejvíc chtěla.

Dlouho ale sám neležel.

Salgiel se za chvíli přihrnula celá rozzářená.

"Věděla jsem, že to bude zázrak!" jásala. "A je to tak! Uzdravujete se!"

Přednesla mu odborný výklad o krevním obraze a jak se jim regeneruje spálená kostní dřeň, což brzy odstraní příčinu současné chudokrevnosti. Spravila mu tím náladu.

"Chceš to vidět?" nabídl jí.

"Právě jsem to viděla!" ukázala očima na přístrojek, odložený na stole.

"Nemyslím skrz přístroj!" usmíval se už zase. "Přímo! Pojď se podívat, co ti ukážu!"

Vytáhl zpod deky nohu a napůl ji zprůhlednil. Salgiel se zvědavě dívala na průřez jeho nohou včetně kostí a nedůvěřivě si zblízka prohlížela vnitřek jeho holenní kosti. Ano, byla to kostní dřeň, ale takhle ji viděla jen při rozsáhlém zdevastování kostí otevřenými zlomeninami. Tady mohla na vlastní oči pozorovat, jak se to zlepšuje.

"To je úžasné!" vydechla.

"Podívej se mi ještě sem!" vybídl ji a zprůhlednil si před ní břicho, takže mu viděla dovnitř. "Takhle vypadají umělé ogdurské orgány!"

Ukazoval jí hnědý idarchon, růžovější slýrib a ošklivě jedovatě zelené xeri.

"Čím děláš to zprůhlednění?" vyptávala se ho zvědavě. "Je to lepší než rentgen!"

"Idarchonem," ukázal jí prstem orgán, prodlužující jeho játra. "Dovede i ledacos jiného. Mám slíbené, že je Učedníci některým z vás implantují a pak budete dělat zázraky! Některé orgány se ale přidávají i do mozku a na to si netroufám."

"Umíte asi odstranit nesnášenlivost tkání, že?" ujišťovala se. "Vážně nám je dáte?"

"Vždyť jsi u toho sama byla, když jsem jednal s doktorem Alexijevem! Ty orgány jsou tak univerzální, že se dají implantovat i zvířatům. Měly by je dostat všechny lazarnice. Je vás tu šest, předpokládám, že Učedníci přivezou aspoň osm sad, komu bys dala ty dvě navíc?"

"Mám snad o tom rozhodovat já?" podivila se.

"Poraď se s ostatními lazarnicemi," navrhl jí. "Vás šest to dostane přednostně. Očekávám, že budete souhlasit, takový dar se neodmítá! Předpokládám, že byste mohly rozhodnout o těch dalších. Jistě jste si už všimly některých, které by měly zájem pomáhat jiným. Měly byste je to naučit."

"To bude problém. Vyučovací stroje zůstaly na Gehenně, Yazatap jeden má, ale má tam jen pár jazykových programů a laické pomocnice nebudou mít potřebné vědomosti!"

"Jsem taky jen laik a ledacos svedu," řekl. "Za druhé dostanete školení o paměťových pihách. Mechanické vědomosti se jimi předávají stejně snadno jako vašimi stroji, až na to, že jim vybereš znalosti sama ze svých. Jde to velice snadno."

"To by bylo lepší než naše stroje!" rozjasnila se. "S těmi byly vždycky problémy. Programky je neuměly naplnit správnými vědomostmi a my jsme to neuměly dát do strojů. Pokaždé bylo s nimi strašné dohadování, než se podařilo něco správně změnit."

"Tak se dohodněte, které by to měly dostat," pobídl ji.

"Věděla bych už teď," nerozmýšlela se moc. "Navrhla bych Xapho spolu s Mariuk. Yazatap bude užitečnější jako organizátorka, ale holky by měly zájem."

"Ty klidně vynech," poradil jí. "Těm to dáš časem sama, máš je doma. Vyber si jiné."

"Pak bych měla nedaleko tři snaživá děvčata," vzpomněla si. "Nejžhavější je Ramiel, pak její kamarádky Jibril a Hayliel."

Pepek se zarazil, ale hned se vzpamatoval.

"Dobře, když budou ostatní souhlasit, navrhni Jibril a Hayliel."

"Proč ne Ramiel?" zpozorněla.

"Té to dáš časem sama," řekl Pepek. "Dostanete od Učedníků vybrané vědomosti jako první. Ty je porovnáš s vlastními znalostmi a dalším už budeš dávat to nejlepší z obou. Ramiel tak vlastně dopadne lépe než ty dvě, to snad vyváží, že to dostane maličko později."

"Jo ták!" pochopila, že pro ni vlastně žádá výhodu. "To je něco jiného."

Odešla a Pepek opět osaměl, ale ne nadlouho.

*****

Yazatap vpadla do jeho pokojíku jako povodeň.

"Poslyš, Pepku!" začala zhurta. "To's teda přehnal!"

"A co?" podíval se na ni udiveně.

"Zase nevíš, o čem mluvím, co?" vypálila na něho.

"Nevím," souhlasil. "Se Salgiel jsme to snad probrali dostatečně. Co ještě?"

"Nevím, co jste probírali se Salgiel!" hudrovala. "Ale Ramiel jsi tentokrát urazil moc. Přitom je to citlivé děvče. A má o tebe zájem, jestli sis toho ještě nevšiml."

"Takových by bylo! Jdeš jí dělat ďáblova advokáta?"

"Nejdu!" odsekla. "Ďáblova advokáta jsem před chvilkou marně dělala tobě. Žádná jiná než Ramiel pro tebe nebrečí, ale tys ji urazil do konečků vlasů! Tvrdila, že tě nechce ani vidět."

"To jí snadno splním," řekl klidně. "Beztak tady ležím, venku mě jen tak neuvidí."

"Poslyš, Pepku, netrestáš ji nějak přehnaně?" zvážněla. "Vždyť jsi to nakonec vyřešil i bez toho nešťastného počítače!"

"Ohledně toho počítače jsme si potřásli rukama a smazali jsme to," řekl.

"Tak proč brečela?"

"Ona ti to neřekla?" sondoval.

"Ne," odsekla. "Chtěla jsem se jí zeptat, proč brečí, ale vyškubla se mi a utekla. Vyšla ze tvého pokoje, musel jsi ji tedy rozbrečet ty!"

"Prosím tě, jak jí chceš dělat advokáta, když ani nevíš o co jde?" opáčil pobaveně.

"To sice nevím, ale ty už si z ní děláš... máte ještě na Zemi otrokyně? Já to považuji za jeden z příznaků barbarství."

"V civilizovaných krajích se otroctví netrpí a v těch méně civilizovaných se už také stíhá," prohlásil. "Ale já z ní otrokyni nedělám. Dohodli jsme se, že tu klukovinu napravila, smazali jsme ji a potřásli si na to rukama, tím to snad nadobro skončilo."

"Tak proč tak usedavě bulila?" zarazila se Yazatap. "Můžeš mi to nějak vysvětlit?"

"Stejně se to dozvíš, tady se všechno rychle roznese," pokrčil rameny. "Ramiel si mě chtěla vzít a nahradit nám Erelim. Řekl jsem jí, že je na to moc mladá."

Yazatap se trochu zarazila, takže bylo znát, že tohle ještě netušila.

"To's ji tedy urazil pořádně!" uznala po chvilce. "Není přece mladší než ty!"

"To není!" přiznal. "Ale vzpomeň si, jak jste byly proti Salgiel!"

"To je něco jiného!" odpálila ho Yazatap. "Salgiel je stará harcovnice, nějakou ťafku snese. Zato Ramiel je mladinká, na tu bys měl mít jiná měřítka! Sám jsi proti tvrdostem!"

"Když je tak mladinká, mohla by počkat a ne se hrnout do vdavek! Zvlášť když nemá žádný výběr! Až tady bude plno hezčích kluků, bude litovat, že se unáhlila."

"Ale co když chce jen tebe, stejně jako Salgiel?" napadlo ji.

"Poslyš, Yazatap!" zvážněl konečně. "Co bys jí řekla na mém místě ty?"

Yazatap chvíli uvažovala, zřejmě ji tím zaskočil.

"Naštěstí nejsem na tvém místě," řekla. "Ale kdybych byla chlap a toužila po mně tak mladá dívčinka, snažila bych se jí neublížit. Uvažuj! Místo po Erelim je volné, jednu ženskou mezi nás vzít můžeš. Doufám, že nemáš vyhlédnutou jinou? Neříkám, že bys jí měl vyhovět hned. Co kdybys jí dal nějakou snadnou podmínku? Třeba aby si dohodla s námi, jestli ji vezmeme mezi sebe."

"Přesně to jsem jí řekl!" vzdychl si Pepek. "Rozbulila se a utekla!"

"Aha!" zamyslela se. "Tak to bylo asi ještě jinak..."

"Poslyš, Yazatap, co si o tom myslíš ty?" zeptal se jí klidně.

"Kdyby šlo o mě, přijala bych ji mezi nás hned," uznala klidně. "Teď to závisí na tom, jestli nemáš tajně bez nás vyhlédnutou nějakou jinou. Ne že by to nešlo, ale my ostatní snad máme nárok, když už ne do toho mluvit, tak aspoň o tom vědět."

"Nemám jinou," řekl zprudka. "Dobře, teď víš o Ramiel zhruba všechno. Není to nic víc než možnost, nemám ji ani vyhlédnutou, ani jsem ji definitivně neodmítl. Co ty na to?"

"A chceš to ze tvého nebo z jejího hlediska?"

"Ze všech hledisek, jestli to půjde," přikývl. "Vaše mě taky zajímá."

"Dobře, začnu od nás," přistoupila na to. "Ramiel nevypadá na hádavou dívčinu, řekla bych, že se sneseme. Myslím, že ani ostatní proti ní nebudou a kdyby to vyhovovalo i tobě, proč ne? Ze tvého hlediska bych to viděla, že ti je v současné době věkově nejbližší a měl by sis s ní rozumět, ale je pravda, že jsi přece jen zkušenější než ona, takže se na ni můžeš dívat jako na malé kotě. Jenže ona vyroste, to si taky uvědom. Viděla jsem spousty takových dívenek a řeknu ti, Ramiel ani jako budoucí žena nevypadá špatně."

"A víš, že bych na tohle ani moc nekoukal?" přerušil ji.

"To vím," souhlasila. "Kdybys koukal na to, jak která vypadáme, nemohl by ses zastat ani Salgiel. Ale není to zanedbatelné hledisko. Dnes tě to může rozčilovat, jistě si myslíš, že Erelim nemůže nahradit žádná a je to pravda, každá jsme jedinečná, ale Ramiel jí bude brzy podobná, věř mým tisíciletým zkušenostem."

"Takže to ze tvého pohledu pro ni vypadá dobře," shrnul to.

"To záleží na tobě," pokrčila rameny. "Z mého hlediska mi hodně připomíná Erelim. Možná je trochu prudší, ale všimni si jí, má i některé její rysy. Ale to zřejmě nerozhoduje. Proberu raději i její hledisko. Je to nezkušené kotě a žádného kluka nikdy neviděla, zkrátka se do tebe zakoukala. Asi bys měl vědět, že ji ostatní donedávna uznávaly jako přirozenou velitelku. Proto se jí tak krutě dotklo, že o ni nejevíš zájem. Chtěla by vyniknout, ale neví, jak na to. Proto ti zničila počítač. Za každou cenu chtěla, aby sis jí všiml. Já vím, měl bys teď větší výběr z hezčích žen i děvčat, ale tahle tě upřímně chce, to bys měl také brát do úvahy."

Podíval se na ni udiveně. Aby ženská takhle orodovala za sokyni?

Jenže i Yazatap je ďáblice. A tefirkám, dokud jsou samy uznávané, sokyně nevadí.

"Brzy bude mít příležitost vyniknout," přikývl. "Domluvil jsem právě u Salgiel, aby jí dala to nejlepší ze všech vědomostí svých i od Učedníků. Až přijdou Učedníci, dostanou jejich dary v první řadě lazarnice, mají k tomu nejblíže. Salgiel už uznáváme jako odbornici, teď navíc získá vědomosti od Ogdurů, bude umět křísit mrtvé a léčit lépe než já. Každá, které to předá, může být brzy stejná odbornice jako ona. Jestli chce Ramiel vyniknout, bude to pro ni úžasná příležitost."

"Počkej, ty už jsi pro ni něco zařizoval?"

"To zařídí Salgiel," řekl suše. "Asi by jí to dala i sama, ale kdybys Ramiel náhodou v brzké době potkala, zkus před ní prohodit, že by takovou příležitost zahazovat neměla. Salgiel by jí zase mohla naznačit, že jsem to s ní projednal, aby si nemyslela, že na ni úplně kašlu. Ale ať si nemyslí, že si jí budu všímat jen kvůli nějakým alotriím."

Yazatap se zamyslela.

"Takže ji úplně neodháníš?" zeptala se ho.

"Poslyš, teď na to nemám náladu," řekl. "Když se stane něco takového jako s Erelim, zůstane někde uvnitř v člověku rána, do které se nemá šťourat. Na Zemi je zvykem, aby si člověk, kterému zemře partner, hledal náhradu až po nějaké době. Matně si pamatuji, že by to měl být aspoň rok. Je to asi dobrý zvyk, měl by se tu zavést. Když říkáš, že mám teď větší výběr z hezčích děvčat, nemáš tak docela pravdu. Žádný výběr nemám, když chci dodržet aspoň nějaký odstup."

"Měl jsi Erelim nejraději?" podívala se na něho chápavým pohledem.

"Tak se to nedá říci," vzdychl si. "Víš, ani v naší civilizaci není vyloučené mít rád více lidí. Máme rádi rodiče, bratry i sestry. Kamarádů a kamarádek může mít člověk habaděj, jen sex se u nás legálně povoluje jen s jednou ženou. Tady je to jiné, tady se těch žen předpokládá víc i s tím sexem. Nejprve jsem měl rád jen Xapho, až mi najednou došlo, že vás můžu milovat všechny stejně. Xapho mi zůstala, ale mám rád i vás ostatní. Řekl bych, že každou jinak, ale nedá se to poměřovat. Každá jste jedinečná, to máš naprostou pravdu."

"Nechceš tedy hledat za ni jinou?"

"Aspoň ne hned," zavrtěl hlavou. "Vám po Erelim nezůstala někde uvnitř aspoň malá ranka? Zkus po ní zapátrat, měla by."

"Tím ji přece nevzkřísíš!"

"To ne," vzdychl si. "Ale vzpomeň si, jak jsi chtěla, abych se k tobě choval jako ke královně. A královnám se sluší prokazovat úctu i po smrti. Erelim pro mě nepřestala být královnou. Jako vy."

"A Ramiel?" nadhodila.

"Když chvilku počká, může být pro mě stejnou královnou," řekl. "Když se jí povede získat do té doby od Salgiel vzdělání a andělské dary, tím lépe, hlavně pro ni."

"Dobře," řekla už skoro smířeně Yazatap. "To by bylo rozumné. Smím jí to tak říci?"

"Můžeš," přikývl.

*****

Přírůstek

Všichni ozáření z Árj-Cheeb se uzdravovali rychle.

Krevní obrazy, nedávno na hranicích katastrofy, se vracely do normálu, Pepkovi se pozvolna vracely i jeho mimořádné schopnosti.

Za týden přiletěli do Oázy Učedníci splnit slib a přinesli vybraným tefirkám andělské orgány. Pepek očekával, že jich bude pro osm zájemkyň, ale přiletěli jen tři, vypěstovaných štěpů se proto mělo dostat jen na lazarnice, ale Pepek usoudil, že to tak bude lepší, pak už si to jistě předají podle potřeby samy. Učedníci přiletěli odpoledne, ale Alexijev se nechtěl zdržovat a očekával, že to zvládnou rychle. Pepek se radostně přivítal i s jejich doprovodem, Oldovým inteligentním psíkem Čertem, kterého už dlouho neviděl. Příchozí se hned pustili do práce. Operace prováděli doktoři Alexijev a Olda, František sice obětavě sám na sobě orgány naklonoval, ale na operaci hlavy by si netroufl a přenechal je raději zkušenějším.

Pepek si vyžádal, aby první operaci podstoupila Salgiel a mohla tak všechny další sledovat již poučená. Paměť se totiž probouzela jako první, spolu s telepatií. Alexijev mu vyhověl, ale Olda na nic nečekal a operoval současně Sidoniel, takže Salgiel sledovala už jen zbývající operace. Jedna úplná sada andělských orgánů nakonec přebývala a Pepek pohotově rozhodl, že ji dostane Ramiel. Sám ji telepaticky přivolal a udělal jí tím velikou radost. Vpadla do dveří, sotva ji oslovil. Musela být mezi davem přihlížejících, shromážděným kolem domu, jakmile se zvěst o návštěvě rozkřikla. S operací nadšeně souhlasila a dívala se přitom na Pepka tak vděčně, až se trochu zamrzel, že ji do této chvíle odháněl. Svěřil ji Alexijevovi, ale pak se více věnoval prvním probuzeným telepatickým ďáblicím. Všechny byly z nových možností doslova unešené, ale hned se také věnovaly přihlížení stejně jako Salgiel a Sidoniel.

Během hodiny bylo ale všechno hotové a Alexijev, Olda, František i Čert se loučili.

"Nesehnali jste nám ještě žádného dobrovolníka?" ptal se jich Pepek.

"Bohužel," pokrčil rameny Alexijev. "To víš, je to sem z ruky a pro většinu lidí je to strašlivý skok do prázdna. A většině bere odvahu, když se dozvědí, že je tu čekají ďáblice."

"Poslyš, Františku," zkusil to Pepek u nejskromnějšího Učedníka. "Co třeba ty? Nebylo by to poslání pro tebe? Jsi přece takový obětavý... Ivo, co kdybyste nám tu Františka nechali?"

"Víš, Pepku," vytáčel se František. "Nebyl bych pro ně zrovna atraktivní typ."

"Proč?" podivil se Pepek. "Pořád jsi sám a přitom vím, jak máš děti rád! Tady na tebe čeká tři sta nádherných děvčátek, nepomohl bys nám s jejich výchovou? Přidal bys k nim třeba pár vlastních a mohl bys nám založit hudební školu. V Sanatoriu hudební škola nemá smysl, ale zdejším dětem chybí, ani nevíš jak! Umění přece k životu patří a s reprodukovanou hudbou si věčně nevystačíme."

"Víš, rád bych, ale asi to nepůjde," vzdychl si František.

"Proč ne?" dorážel na něho Pepek. "Co já vím, hudbu máš rád, zkušenosti s hudební školou máš a uměl bych si tě tady směle představit i s deseti vlastními caparty."

"Víš... To nepůjde. Nejsem tak úplně v pořádku," vyhrkl nakonec František.

"Počkej!" zamračil se Pepek. "Jak to myslíš?"

"Ty nevíš, že jsem byl od narození slepý?" podíval se František na Pepka nešťastně. "Olda mi dal zázrakem oči, ale... co když to mám někde v genech? Nechtěl bych, aby se to časem projevilo na dětech. Vím, že by to šlo dalším zázrakem spravit, ale... radši se neožením, než aby mi některý z mých potomků jednou něco vyčítal."

"Příští týden se ti po někom podívám na Zemi," sliboval Pepkovi Alexijev. "Jedu tam jednat s vedením cestovky."

Pepek se ale jen mračil.

"Vždyť vy vlastně vůbec žádné umění nepěstujete!" uvědomil si také Olda. "Neměli bychom se vám zaměřit na umělecké typy?"

"Bereme všema deseti!" vzdychl si Pepek. "Každého, kdo dodrží podmínky."

"Neboj se, někdo se určitě najde," utěšoval ho i Alexijev.

"Poslyš, Františku," nedalo to ale Pepkovi. "Nemohly by se na tebe podívat naše doktorky? Proč bys to nezkusil s nimi? Nekoukej na to, že to jsou ďáblice, ani že andělské zázraky neznají, ale v genetice jsou na výši, třeba by ti pomohly! Proč bys ty, takový hodný člověk, měl zůstávat bez dětí, když je mají kdejací barbaři s inteligencí houpacího koně?"

"Ty bys opravdu těm ďáblicím věřil?" usmál se smutně František. "Nejsou to přece andělky, co tě vede k takové důvěřivosti?"

"Posuď to sám," řekl Pepek. "Našim vědcům se pokusy s klonováním nevydařily, na Zemi to dopadlo úděsně, ale podívej se na ďáblice! Desítky tisíc let se klonují a jedna hezčí než druhá! Celé tisíce let žily bez chlapů, ale teď zjistily, o co všechno přišly a jsou z toho nešťastné. Opatřil jsem jim aspoň pár dětí, kdybys jen viděl, s jakým elánem si je rozebraly! Proč bys jim nepomohl i ty?"

"Zařekl jsem se, že nikomu ani nechtěně neublížím," opakoval tvrdošíjně.

"A když u tebe na nějaký genetický defekt přijdou a spraví ti to?" napadlo Pepka.

"Člověče, Franto, o tom bys možná měl přemýšlet!" přidal se k Pepkovi Olda. "Dobře víš, že v genetice tak silní nejsme, když něco potřebujeme, chodíme za hlavonožci z Xijtry. A když se tady rozhlédneš, ty ďáblice jsou opravdu vypiplané do krásy! A přitom žily tisíce let v radioaktivitě, klonovaly se pořád dokolečka, horší genetické podmínky nikde nenajdeš. Správně by měly být už dávno zdegenerované jako apatosauři, ale ony nejsou! Zřejmě to dovedou! Co kdybys to zkusil?"

"I ty, Brute?" vzdychl si nešťastně František. "A co když zjistí, že to nejde? Uvědom si taky, že to jsou pravé ďáblice! Ty nejpravější, žádné atrapy. Podej jim prst..."

"Jsou to převychované ďáblice," ujistil ho Pepek. "Kdybys některou z nich převedl na pravou víru, musel by ti to uznat jako zásluhu i sám papež. Ale i kdyby se ukázalo, že s tebou nic nesvedou, aspoň nám tady založíš hudební školu a když budeš chtít, seženu ti dvacet krásných dětí k adopci, i kdybych pro ně měl jít do Pekla! Nebylo by to poprvé," připojil Pepek slib.

"Poslyšte, vy dvě Sirény!" zarazil je Alexijev. "Měli byste se dát na reklamní agenty! Nechte ho, ať si to v klidu promyslí. Neříkal jsi, Pepku, že je to cesta bez návratu a že by pak jeho děti nesměly na Zem? Copak to musí být dneska?"

"Nesměly," přikývl Pepek. "Jenže když zůstane u vás, nebude mít žádné. Tady by mohl mít nádherné děti, vlastní, nebo osvojené. Já přece vím, jak je má rád. Uvažuj trochu v jeho prospěch! Nevěděl jsem, proč se nechtěl oženit, ale kdyby to bylo řešitelné..."

"Myslíš, že by to stálo za zkoušku?" obrátil se František na Alexijeva.

"Nevím, ale přemýšlej o tom sám," dostal odpověď. "Já ti nic nezaručím a těm dvěma větroplachům bys taky moc věřit neměl."

"Já ale Oldovi věřím!" řekl František. "Pepek je větroplach, ale Olda..."

"Neručím za to, že to s genetikou zvládnou," couval rychle Olda. "Nikdo z nás neví, co zdejší doktoři, nebo spíš doktorky, dovedou a co ne. Ale kdyby šlo o děti, tady jich mají na výběr dost... A Pepek není takový větroplach, aby dával sliby do větru. Když ti tvrdí, že ti sežene dětí, kolik budeš chtít, věřím mu. A že byl pro děti v Pekle? Proto jsme mu přece museli pomáhat!"

"Je to strašně lákavé," vzdychl si František. "Poslyš, Ivo, já bych to zkusil. Žádnou si přece brát nemusím, dokud nebude jisté, že jsem v pořádku. Kdyby to nevyšlo, vrátím se, ale do té doby tady založím hudební školu a budu se snažit, aby se ujala. Co ty na to? Víš dobře, že i na Zemi byla hudební škola můj jediný svět. Mít tady vlastní, co bych si přál víc? A dětí je tady opravdu dost."

"Bránit ti v tom nebudu, to by byl nesmysl," přikývl Alexijev. "Tady budeš moci léčit jako u nás, ale víš dobře, že i u nás to s uměním vypadá všelijak. Dětí u nás moc nemáme, navíc se nám daly na lékařskou dráhu a na umění nemá nikdo čas. Tady je dětí plno a čas tu mít asi budou. Jestli tady najdeš pár talentů a dokážeš je podchytit, bylo by to záslužné."

"Dobře, já to zkusím!" rozhodl se František.

"Príma!" nadskočil Pepek. "Kde chceš bydlet? Postavím ti veliký domek, abys v něm mohl bydlet i mít hudební školu. Chceš?"

"Dobře, v tom případě se rozloučíme i s tebou," usmíval se Alexijev. "Konečně, když se ti bude stýskat, víš kudy se vrátit, ne?"

"V Andělském světě mi bylo taky dobře," přikývl František. "Tak uvidíme!"

"Budeme ti držet palce!" slíbil i Olda.

*****

Alexijev s Oldou a s Čertem se rozloučili a odletěli.

Pepek chtěl ihned začít stavět a když se František dozvěděl, že domek může mít kdekoliv si vzpomene, protože mu ho Pepek postaví podle přání, požádal ho, aby to bylo nablízku, aby se mohli častěji navštěvovat a kdyby to šlo, aby přímo v domku byly nějaké školní třídy.

Pepek vybral místo ve svahu, aby měli k sobě pár minut pěšky a aby František viděl z oken pod sebou střechy Pepkova domku a velké haly, ale jinak samou zeleň.

Chvíli se dohadovali nad plánem domu. Pro Pepka šlo o rutinní návrh, takových domů už tady pomocí robotů postavil stovky, ale Františkovi se zdál domek příliš honosný.

"To není domek, to je vila, neřkuli palác!" namítal František.

"No a co?" opáčil Pepek.

"Nač tolik pokojů? Stačí mi jeden docela malý. Třída ano, ta je nutná, tam se občas sejde na teorii dětí víc, akusticky by to také mělo stačit, ale nač ty další pokoje?"

"Ty jsi prostě nemístně skromný!" vyčetl mu Pepek. "Nepočítáš s tím, že by tam měl kromě tebe bydlet někdo jiný."

"Ty si vážně myslíš, že si vezmu pět ďáblic?" usmál se trochu trpce František. "To jsem ti přece neslíbil!"

"Já vím," řekl Pepek. "Až jak u tebe dopadnou genetické testy. Ale tebe by nelákalo pár dětí adoptovat?"

"Nevěděl bych si s nimi rady," vrtěl hlavou František.

"Tak se to naučíš!" mávl rukou Pepek.

Pak šli na místo a za pár minut už vstupovali do haly nového Františkova domku.

"Kuchyni potřebuješ tak jako tak," ukazoval mu Pepek. "Možná se ti zdá moc velká, ale jen si představ, až se tu bude batolit pět malých drobečků. A kdyby ne, nemohl bys občas žáčkům nabídnout svačinku? Tady to půjde, tady jsou jiné poměry než na Zemi."

"Nevím, nevím," vrtěl hlavou František.

"Domluvím ti na to pomocnici," nabízel se Pepek.

"Hele, jen to ne!" protestoval František. "Nechci žádné závazky. Kdyby se ukázalo, že to nepůjde, byla by se mnou nešťastná. Manželství bez dětí není ono."

"Vždyť říkám, že ti v takovém případě nějaké seženu!"

"Ale vůbec nemyslíš na tu ženskou!" vyčetl mu František. "Co když bude chtít vlastní dítě a se mnou se žádného nedočká?"

"Dobře, odložíme to," ustoupil Pepek. "Kdyby se přece jen ukázalo, že na vlastní děti nemáš naději, dohodím ti některou z těch, které po vlastních dětech netouží. Nedávno jsme jich měli šest smrtelně ozářených, ty také mohou být geneticky defektní. Tak si zkrátka děti adoptujete, to je tady úplně normální. Máme tu spoustu dětí, co nikdy neměly otce ani matku. Vlastně, tady jsou takové všechny a my dva jsme asi jediní normální."

"Ty myslíš, že by se mezi nimi našla nějaká, aby to s dětmi uměla..."

"Tady to neumí žádná a každá se to musí učit!" ujistil ho. "Z toho si nic nedělej, zvládnout se to dá. Zatím tu budeš bydlet sám. Připrav si nějaké vystoupení, nejlépe malý komorní koncert. Já vím, že jsi na to sám, ale můžeš trochu vylepšit reprodukovanou hudbu, to se přece dělá a tu už tady máme. Seženu ti nějaké divačky a tento týden si budeš moci vybrat první žačky."

"Žáky ne?" nadhodil.

"V tomto světě jsme mužského pohlaví tři," ujistil ho Pepek. "My dva a jeden starý ďábel. Žáky budeš mít, až se nějací kluci narodí a vyrostou. Teď tu jsou jen samé holky."

"Já vím," zavrčel František. "To už jsi říkal. Jen mi to pořád nechce dojít."

"Tak se tady zatím ubytuj," navrhl mu Pepek. "Hned dneska ti zařídím návštěvu, budou to zdejší doktorky, podívají se na tebe. Ne abys je vyhodil! A pak uvidíme!"

"Uvidíme..." podotkl František.

*****

Pepek spěchal rovnou za Salgiel.

Našel všechny v jídelně, právě prostíraly k večeři. Kromě nich tam bylo i pět dalších. Nebylo to poprvé. Po Oáze se rozkřiklo, že Pepek vítá návštěvy, které se zajímají o výchovu dětí a ochotně jim předvádí, jak to dělá. Tefirky si musely zavést pořadník, jinak by se tam všechny nevešly. Ty, které přitom něco pochytily, své poznatky ochotně sdělovaly dalším, ale v domě u Horáků bylo každé odpoledne plno.

Tentokrát se ale návštěva výjimečně týkala Salgiel. Přišly za ní ostatní lazarnice, aby se poradily, co budou dělat dál. Pepek je při té příležitosti požádal, aby se podívaly na jeho kamaráda.

"To nebude tak jednoduché," podotkla Salgiel, když se dozvěděla oč jde. "Nemáme na to potřebné vybavení."

"Máš přece pro sebe celou laboratoř Yazatapina vimaanu," namítl Pepek.

"Ta stačí na spoustu věcí, ale ne na genetické testy," posteskla si Salgiel.

"Je to jasné," ušklíbla se Yazatap. "Uspořádáme nájezd na pevnost Ar-Baal-Layett, jak jsem navrhovala. Zmocníme se jednoho vimaanu pro výzkum cizích světů, tam je všechno odedávna připravené. Při té příležitosti sem vezmeme pár mých pradávných kolegyň, které znají hesla. A byla bych pro vzít ještě pár dětí."

"Plánuješ nějak moc velkou akci!" zamračil se Pepek.

"Poslyš, Pepku," řekla Yazatap. "Co proti tomu máš?"

"Jak dopadla ta minulá?" připomněl jí.

"Záleží hodně na tom, jak se na to díváš!" opáčila Yazatap. "Očima Erelim a těch pěti, co tam shořely, to byla jasná katastrofa, i když si myslím, že si to těch šest nestačilo ani uvědomit. Smutné je to i ze tvé strany a z naší, co jsme je znaly. Ale ze strany těch děcek, vytahaných na poslední chvíli z Pekla, to znamenalo něco jiného! Pro ně to nebyl banální úspěch, ale život! Zkus se na to dívat jejich očima! Kdybychom tu akci nepodnikli, co by z nich teď bylo? Hromádka popela! Za tu bombu přece nemůžeme!"

"Ale Erelim..." zachmuřil se.

"Šest děvčat dalo život za dvě stovky jiných!" podotkla Yazatap. "Z vojenského hlediska to byl nepopiratelný úspěch. Asi ti to nepřipadá tak výhodné, ale i když se na to podíváš z vašeho lidského hlediska: těch šest se obětovalo pro dvě stě jiných, zemřely, aby ty jiné mohly žít."

"Jenže nemůžeš vyloučit, že podobná bomba nepřiletí zrovna když budeme v pevnosti Ar-Baal-Layett a nezopakuje se to i tam."

"To bych taky nebyla ráda," přikývla Yazatap. "Mám tam spousty známých a pořád si říkám, že by si aspoň některé zasloužily vzít k nám do Oázy. Sakra, copak necítíš, jak jsem se pod tvým vlivem změnila? Dřív bych tyhle řeči sama považovala za ohrožení bojeschopnosti kmene a zradu s jediným spravedlivým trestem popravou. Teď bych ráda, aby se kolegyně vykašlaly na válku, na kmen, na celé Peklo... a nejhorší na tom je, že jsem ti za to vděčná!"

Tvářila se, jako kdyby se sama na sebe hněvala, ale všichni viděli, že to myslí jinak.

"To nic nemění na nebezpečí, které na takové výpravě hrozí," namítl Pepek.

"Nemění, ale uvědom si, katastrofa jako v Árj-Cheebu se nestává pětkrát do týdne, ale jednou za sto let. Štíty většinu úderů vydrží. Horší než atomové bomby házené z vimaanů bývají tunelářky, když se prohrabou pod štíty a vyhodí pevnost do vzduchu zespodu. Proti nepřátelským výsadkům posíláme výsadky, někdy se postřílejí, jindy do bitvy zasáhnou pilotky vimaanů... Tahle zákopová válka je strašně zdlouhavá. Měli jsme příšernou smůlu, že pevnost padla zrovna při naší návštěvě a ještě větší, kdyby se stalo skoro totéž pár dní po Árj-Cheebu i v Ar-Baal-Layett! Pravděpodobnost takové smůly je ale mizivá, pevností se válka týká málokdy! Ale i kdybych věděla, že bude konec Ar-Baal-Layettu, šla bych tam zachránit aspoň některé kolegyně, i kdybych tam měla sama zůstat!"

"Dobře," přikývl Pepek. "Takže jsi pro další návštěvu Ar-Baal-Layettu?"

"Jsem," přikývla Yazatap. "Musíme ale změnit taktiku, když už víme, co se může stát. Uvnitř pevnosti je to nebezpečnější. Proto budeš zásadně venku a ty uvnitř budou spěchat, aby se tam také zdržovaly co nejméně."

"Duch má i uvnitř podstatně větší naději na přežití!" připomněl jí.

"Má," přikývla. "Ale jsi pro nás tak důležitý, že nesmíme riskovat. Zkrátka, až nám otevřeš bránu, sám projdeš ven a budeš ji držet z té bezpečnější strany."

"Chceš po mně, abych neriskoval a nechal za sebe riskovat holky?" zamračil se.

"Mysli si o tom co chceš!" řekla. "Ano! Holky budou riskovat stejně, ať budeš uvnitř nebo venku, ale dobrovolnic budeme mít dost. Kdyby se opět stalo to co v Árj-Cheebu, nepomůže těm uvnitř nikdo, ale ty zůstaneš venku, akceschopný pro léčení těch, které to budou potřebovat. Tvoje vyřazení málem znamenalo smrt i pro těch pár ozářených venku."

"Ode dneška bude víc těch, které dokáží léčit!" připomněl jí.

"Ano, ale nezapomeň, že musíš být schopný dotáhnout domů i airbus!" namítla. "Měli jsme štěstí, že jsi to poprvé ještě dokázal, ale nepopřeš, že by nás zabilo, kdybys nás nechal ozářené někde na Pegsda."

"Dobře," přikývl. "Máme pro to dobré důvody. Potřebujete laboratoř a každé další dovezené dítě bude mít mezi námi lepší budoucnost, to také není maličkost."

"Já věděla, že se dohodneme!" rozzářila se vítězně. "Ale abys neřekl, že jen plánuji, půjdu s tebou při výpravě do Ar-Baal-Layettu jako duch. Vyznám se tam, abys uvnitř nic dlouho nehledal. Za druhé, poznám své kolegyně. Nevím sice, jak je přemluvím, ale ty je přece dokážeš dostat na Pegsda, i když budou hmotné."

"Dokážu to i proti jejich vůli," přikývl.

"To by snad bylo všechno, ne?" uzavřela to Yazatap.

"Snad," přikývl. "Jen ještě maličkost. Musíme to trochu odložit. Ramiel a doktorky dnes dostaly dárky od Učedníků. Musím je naučit s nimi zacházet, ale to bude možné, až v nich trochu zesílí. Pak budou i beze mne léčit a předávat dárky dalším. Zajímavé je i to, že se s nimi mohu už teď domlouvat na dálku. Časem jistě předají telepatii vám všem, ale dnes to ještě nebude. Týden odkladu snese snad i František."

"Zajímavý člověk!" podotkla zamyšleně Yazatap. "Ale připadal mi moc opatrný. Aby to nebyl druhý Arael!"

"Co je s Araelem...?" zpozorněl Pepek.

"To právě žádná neví," opáčila Sidoniel. "Bydlí v domku sám, s nikým nemluví a nevychází ven. Sousedky ho už víckrát chtěly navštívit. Jednou mu donesly na ochutnání vlastnoručně udělané lahůdky, pak ho zvaly na párty. Přijal je ve dveřích, dárky vzal, ale dál je nepozval. Zevnitř prý byla slyšet nějaká pozemská hudba. Je hezké, že mu učarovala, ale poslouchá ji sám a do námluv se nějak nehrne. Sousedky ho netrpělivě pozorují, ale dovnitř se ještě žádná nedostala."

"Přitom je to váš jediný chlap!" vzdychl si Pepek. "Nutit ho do ženění nemůžeme, ale sám by se měl snažit trochu víc. Nevadí. František bude brzy pořádat koncerty s čistou, nereprodukovanou hudbou, aby vzbudil zájem dětí. Bude to hudba spíše komorní, nebude ji hrát v hale, ale v hudební škole. Jenže tam se vejde jen omezený počet posluchaček, takže budeme muset zavést vstupenky. Budeme je přidělovat spravedlivě, dostane se i na Araela. A při této příležitosti bude muset vylézt ze svého brlohu!"

"Jenže co když vyleze jen na koncert a zase zaleze? Co pak?" nadhodila Salgiel.

"Nebo vstupenku prostě odmítne?" přidala Yazatap.

"Budete to zkoušet jinak," pokrčil rameny Pepek. "Kdyby se ale ukázalo, že je od přírody medvěd samotář, bude lépe nechat ho být. Mít ženu a děti, to chce aspoň minimální předpoklady. Kdo děti nesnáší, ať radši zůstane sám, než aby někomu kazil život. Najdou se jiní, lepší."

"Jen aby!" vzdychla si Salgiel, "Být tu chlapů víc... nebyl by to problém. Ale některé ženské už začínají být netrpělivé."

"Tisíce let vám to nevadilo!" ušklíbl se Pepek.

"To ne," přikývla Salgiel. "Ale tisíce let neměly před očima nás pár vybraných, které máme muže, zatímco ony jen sliby."

"Nejde všechno naráz!" pokrčil rameny.

"Nejde," přiznala Yazatap. "Ale něco bys už dělat měl."

"Zkusím to," řekl Pepek. "Co byste řekly na výlet na Zem do Prahy?"

"Jaký výlet?" chytila se toho malá Eilael.

"No, pro malé holčičky to ještě nebude," řekl Pepek. "Potíž je, že se ďáblům zobrazujete na mapě. Doufám, že se Salgiel brzy naučí používat biotechnologie a troufne si na operace hlavy. Já na to nestačím, ale bez odstranění identifikačních biočipů budete na sebe na Zemi přitahovat pozornost všelijaké chásky, takže si nedovolíme nic víc než krátké výlety s dospělými."

"Škoda!" řekla Eilael. "Ale tady je to stejně lepší!"

"Lepší to je, ale teď dojíst večeři, umýt a spát!" řekla Xapho.

"A bude nám táta povídat pohádku?"

"Podle toho, jak to stihnete!" položila jim podmínku Mariuk.

Výsledkem bylo, že se všechny tři pustily odhodlaně do večeře. Slíbená pohádka byla ovšem na Pepkovi, ale poslouchat měly všechny. Pro velké posluchačky to byla praktická ukázka, jak se dají děti zabavit pohádkou, pro malé byla pohádka netrpělivě očekávaným příběhem, ať už se týkala všemi oblíbené Sněhurky, nebo oživlého koblížku a lišky.

"Tohle jsme my nikdy nezažily," povzdychla si Xapho.

"Přitom to nemá se skutečností nic společného," přidala se Mariuk. "Smažený koblížek přece nemůže mluvit a zvíře se taky nebude chovat tak... lidsky?"

"Děti tomu věří," usmál se Pepek. "Neberme jim to."

A protože všechny dívenky stihly večeři, mytí a strojení do pyžamek v rekordní době, povídal jim obzvlášť dlouhou pohádku o Popelce.

Poslouchaly ho samozřejmě všechny.

*****

Druhého dne se ve velké hale objevila úplně nová nástěnka. Podle obsahu bylo jasné, kdo ji sem umístil. František na ní oznamoval, že dnes začíná pořádat večery s pozemskými hudebními nástroji, kde bude předvádět nástroje i hudbu pro ně vytvořenou. Vstupenky jsou k sehnání u něho podle zásady, že se dostane jen na ty, které přijdou včas, neboť jejich počet je z technických důvodů omezený na třicet. Ostatní dostanou popořadě vstupenky na další hudební večery, dokud se všechny nevystřídají.

Druhý lístek na nástěnce hlásil, že se vypisují přijímací talentové zkoušky pro chlapce a dívky kolem šesti let do nově zakládané hudební školy.

Novinku přinesla Xapho spolu s pěti vstupenkami, neboť tam hned zašla a byla mezi prvními. Původně chtěla lístků hned osm, ale František ji ujistil, že děti, sedící dospělým na klíně, vstupenky nepotřebují. Pepek se jen usmál.

"Zajímalo by mě, kolik chlapců se přihlásí ke zkouškám, když tu žádný není!" obrátil se na Františka směrovaně telepaticky. "Já a Arael nesplňujeme podmínku šesti let věku!"

"Já jen, aby v tom nikdo neviděl diskriminaci," odtušil ihned František.

"Toho se neboj," smál se Pepek. "Tady nejsme na Zemi, aby tě nějaký mamlas šikanoval pro kocourkovské pseudoproblémy!"

A protože se telepaticky ujistil, že se u Františka ještě žádný zájemce neukázal, vzali spolu s ostatními malou Eilael a vypravili se na zkoušky.

"Co když k tomu nebude mít vlohy?" strachovala se Xapho.

"V tom případě se obrátíme a půjdeme domů," nevzrušoval se Pepek. "František to pozná, kdyby neměla vlohy, nemělo by cenu ji trápit."

Zatímco Pepek to bral od začátku sportovně, František zvážněl. Šlo přece o kamarádovo dítě, byť adoptivní. K jeho velké nelibosti ale dopadla Eilael katastrofálně. Jen se po straně chytal za hlavu, když neuměla zazpívat jedinou písničku.

"Poslyš," obrátil se na Pepka. "Nezlob se na mě, ale ani ze známosti ti ji nevezmu. Jak ji chceš dát na umění, když je to děvče hudbou naprosto nedotčené? Copak nechodila ani do školky? A vy si doma nezpíváte? V šesti letech by měla umět aspoň pár písniček!"

"Obávám se, že takové budou všechny," řekl vážně Pepek.

"Nestraš mě!" zamračil se František.

"To není strašení, to je zkušenost," řekl Pepek.

"Jakou ty máš ty s nimi zkušenost?"

"Že jsou uměním naprosto nedotčené," opakoval jeho slova. "Ale všechny."

"Co s nimi dělali ve školce?" zajímal se František.

"Učili je plížení plazením, střelbu ze všech ručních zbraní, jak vyhazovat do povětří objekty, klást nášlapné miny, překonávat překážkovou dráhu..."

"Neblázni!" vyhrkl František. "Vždyť to jsou holky a ne vojáci!"

"Vychovávaly z nich vojačky," pokýval hlavou Pepek. "Střílet asi dovedou, zpívat ne. Místo mateřské školky měly předvojenský výcvik a zpívání se trestalo."

"To je ale katastrofa!" zděsil se František.

"Z hlediska umění asi ano!" souhlasil Pepek. "Jsou prostě zanedbané jak zákon káže, neříkal jsem ti to? Nemůžeš od nich očekávat znalosti písniček jako u pražských dětí!"

"Co ale s nimi budu dělat?" nevěděl si rady.

"Budeš muset začít s těmi menšími," navrhl mu Pepek. "Vezmi si jich raději víc, zkus jim nahradit aspoň mateřskou školku, když už jim doma nezpívají. To nemůžeš očekávat, to nedělám ani já, natož ďáblice. Dohodnu, aby ti děti vodily po skupinkách na hodinku denně a budeš jim hrát a zpívat. Až potom zjistíš, jestli některé nemají přece jen sklony k hudbě."

"To jim mám nahradit všechno včetně mateřské školky?"

"Jestli chceš dosáhnout aspoň částečného úspěchu, nic jiného ti nezbude."

"To jsem tedy netušil," lamentoval František. "Člověče, Pepku, vždyť je to katastrofa!"

"Bojíš se toho?" provokoval ho s dobráckým úsměvem Pepek. "Čím horší začátky, tím hřejivější úspěch. Překonal jsi horší problémy, tohle přece hned zkraje nevzdáš!"

"Hele, v jakém jazyce se tady mluví?" chytil se František dalšího problému. "Některé zřejmě umí česky, ale jiným nerozumím ani slovo a ony mi zřejmě rozumí jen přes telepatii. Qemuel naštěstí hovoří i česky a ochotně mi obě vyhlášky do jejich řeči přepsala, ale já ani to písmo nejsem schopný číst."

"To je asi moje chyba," přiznal Pepek. "Pojď do vimaanu s Yazatap, naučí tě za pár minut tefirštinu, bude to rychlejší než paměťovými pihami."

Žádné další zájemkyně o zkoušky do hudební školy se zatím před vchodem netlačily, takže se všichni sebrali a šli s Yazatap. Nedala se dvakrát pobízet. Nešlo přece o bojovou výhodu, dostupnou jen pro vybrané bojovnice, ale o nutnost, aby se tu všichni domluvili.

František se tefirskému přístrojku podivil, ale přijal to a za chvíli uměl tefirsky stejně dobře jako česky.

"Poslyš, Pepku," obrátil se na něho. "Jakou řečí se tedy budeme domlouvat?"

"To je jednoduché," odvětil Pepek. "Tefirštinu ovládají všechny, od malých mrňat po staré válečnice. Lidi ze Země bude rozhodně snadnější naučit tefirsky než zdejší děti česky. Asi tu bude základní řečí tefirština. Jazyky Země, i češtinu, můžeme učit až podle zájmu. To by ale znamenalo, že budou v tefirštině i zpívat. A protože vlastní písně nemají, měl bys jim nějaké pozemské písně do tefirštiny přeložit."

"Kdybych tohle věděl předem..." vzdychl si František.

"Tak bys sem nešel?" ušklíbl se Pepek. "A kdo jiný naučí ty ďáblice zpívat? Já mám milion přednějších zájmů! Víš ty ale, jak si tě budou všechny vážit? Něco ti poradím. Mechanické vědomosti jim dávej pomocí paměťových pih, tím to podstatně zkrátíš. Místo aby tvé žačky do úmoru pilovaly techniku hry na hudební nástroje, uč je hudební cítění a vůbec tvořivější část hudby. Uvidíš, jaké budou dělat pokroky!"

"Myslíš, že to půjde?" ošíval se František.

"Mechanické znalosti se pihami předávají velice snadno," ujistil ho Pepek. "Můžeš je naučit prakticky všechno co umíš . Za pár hodin budou ty holky hrát skoro jako ty, za týden z nich budou virtuózové, jenže bez hudebního citu, ten se takhle předávat nedá. Budeš muset mít s nimi i potom svatou trpělivost."

"No, když jsem se na to dal..." vzdychl si. "Já ti tedy to ďouče vezmu, zdá se mi, že má aspoň sluch. A jak se zdá, zdejší děvy jsou nesmírně ochotné pomáhat, stačí se zmínit... jen kdybych pořád neměl dojem, že z toho kouká i nějaké to čertovo kopýtko!"

"Myslíš, že si tě chtějí vzít?" řekl to rovnou Pepek. "Ale to je normální. Každý chlap tady bude objektem intenzivního svádění, s tím přece počítáš, ne?"

"Já ale každé hned na rovinu říkám, ať si nedělá naději!" ohradil se rychle. "Až podle toho, jak dopadnou ty genetické testy! Které mimochodem ještě ani nezačaly!"

"Máme technické problémy," přiznal Pepek. "Chybí jim nějaké vybavení a budeme je muset získat, i kdybychom pro ně měli jít do Pekla. Tobě už některé pomáhaly?"

"Qemuel mi napsala ty příspěvky na nástěnku," rychle vysvětloval. "A potom chtěla vidět, jak se hraje na housle. Dokonce si přinesla vlastní, abych jí to ukázal. Netušil jsem, že si je můžete objednat stejně snadno jako v Andělském světě."

"Zdejší robocentra mají stejný katalog," ujistil ho. "Budou jistě umět i klavír a harfu. Vždyť jsi mně a Víťovi sám pomáhal, když jsme je programovali!"

"Takže tu můžeme mít nejen housle klasické, ale třeba i skleněné?"

"Jistě!" přikývl Pepek. "Pořiď si co potřebuješ! A kdybys našel nějaké dětské talenty, můžeš jim vybrat takový nástroj, který jim nejlépe půjde."

"To je naopak dobrá zpráva!" rozjasnil se František.

"Dvě dobré zprávy!" opravil ho Pepek. "Jednak nemáme materiální problémy. Každé dítě může mít doma stejný klavír jako ve škole. Za druhé uvidíš, jak budou žhavé. Možná ne všechny, to bych sliboval moc, ale holky nemají nic jiného na práci, za každou zábavu ti budou vděčné. A hudba je rozhodně dobrá zábava! Ta stojí za námahu!"

"To bych prosil!" vypjal se František.

*****

Před další výpravou do Ar-Baal-Layettu požádala Yazatap Pepka, jestli by se tam s ní nepodíval v podobě duchů. Chtěla by si to prý ještě omrknout.

Pepek raději spolkl varování, že v té době budou oni dva nejvíce ohrožení. Nakonec to snad nebyla tak častá hrozba, jinak by v Pekle žádná podzemní pevnost dávno neexistovala. Raději přikývl. Jen podotkl, že se při zpáteční cestě zastaví na Pegsda vyzvednout případné přírůstky. Bitva o pevnost Árj-Cheeb mohla mít za následek i pár posádek, převedených i se svými letadly do duchovité podoby.

Yazatap souhlasila, jen podotkla, že to chtěla navrhnout sama, jakmile Pepek kývne.

Vyrazili krátce po obědě, nikomu nic neřekli. Xapho s Mariuk se staraly o děti, Salgiel měla poradu s ostatními lazarnicemi. Pepek u robotů objednal nový mikrobus, jaký se v Andělském světě používal pro občasné cesty na Zem. Pak hladce absolvoval kolečko přes Jupiterské světy. Zdálo se mu sice, že v jednom z nich je podivné šero, ale nic víc se tam nedělo, takže nad tím mávl rukou.

Proletěli několika branami, než Pepek letoun zaparkoval na Pegsda. A jako obvykle přímo do nejbližšího kopce, kde nikdo nebyl. Vystoupili a prošli poslední branou na Gehennu, kde převzala s úsměvem velení Yazatap.

Do pevnosti vstoupili bokem, skrz masivní žulovou skálu. Když prošli balastní zónou do obyvatelných prostor, Yazatap se ihned zorientovala a zamířila do středu pevnosti. Pepek jí sotva stačil a musel ji chtě nechtě obdivovat, když rázovala chodbami a sestupovala po strmých schodech, kde on obvykle zakopl a slétal je pomocí idarchonu. Dveřmi procházeli bez otevírání a občasným chodkyním se nijak nevyhýbali. Žádná si jich ale ani nevšimla.

"Kam vlastně jdeme?" zeptal se jí směrovanou telepatií.

Yazatap si výmluvně položila prst na ústa a zamračila se na něho.

"Klidně mluv, nikdo nás neslyší," ujistil ji.

"Vždyť slyším, co si některé povídají!" vyhrkla tiše.

"My je slyšíme slabě, ale ony nás vůbec."

"Jak myslíš," řekla. "Chci se dostat dolů, do nejhlubších pater, kde žijí kněžny. Tam se jistě dozvíme nejvíc."

"Dobře, ale proč bloudíme sem a tam?" zeptal se jí.

"A cos myslel?" podívala se na něho. "Myslíš si, že k nim vede výtah? Nebo pohodlné schodiště? Každá přímočará dutina snižuje odolnost pancířů."

"Myslím si, že v případě, jako byl Árj-Cheeb, to nehraje roli," řekl. "Tam se to sesulo až do podložní skály. Kněžny byly na padrť spolu s ostatními."

"Tím by sis neměl být tak jistý!" zavrčela. "Kněžny bydlí nejhlouběji, mohly to přežít i tam."

"To by nebylo zrovna spravedlivé!" zamračil se.

"Hledáš snad spravedlnost v Pekle?" ušklíbla se.

"Tohle ti náhodou věřím!" zavrčel. "Papaláši na Zemi také přežijí všechny katastrofy, ať je sami vyvolají nebo ne. Ale nebaví mě poletovat nalevo napravo jako motýlek, abych se občas dostal o pár pater níž. Vezmi mě za ruku, půjdeme rovnou dolů!"

Poslechla ho, bylo to rozumné. Několika dupnutími ji dostal skrz podlahu o patro níž. Byla tam větší prostora, propadli se do velkého hangáru a při pádu mezi vimaany nabrali tak velkou rychlost, že se zabořili do další podlahy a zastavili se až třetí podlaží pod hangárem.

"Tak se to musí!" řekl spokojeně Pepek.

Yazatap uznale přikývla a šli dál, teď už ale spíš hlouběji.

"Tady už to neznám," šeptala. "Podle mě jsme poblíž kněžen. Sem jsem se nikdy v životě nedostala a docela mě to samotnou zajímá!"

"Dobře," souhlasil. "Kudy teď?"

"Tato chodba vypadá přepychově, že?" ukázala Pepkovi.

Skutečně, chodba byla v červené barvě jako všechny, ale tahle měla stěny potažené červenou kůží, či co to bylo za materiál. Možná proto tu bylo až neskutečné ticho.

"Mohli bychom být blízko," šeptala Yazatap.

Za nimi se ozvaly tiché kroky a když se Pepek otočil, poprvé v životě spatřil opravdu starou ďáblici. Tahle ale vypadala opravdu jako stará bába. Vrásčitý obličej, ruce i nohy jako hůlky, břicho větší než ňadra, ale ustrojená v parádní černožlutě pruhované uniformě, v jaké by venku působila jako dobře viditelný terč. Pepka napadlo, kolik jí asi může být? Na Zemi by jí hádal nejméně osmdesát. Kolik to bylo tady? Pět tisíc?

"Tohle není kněžna!" řekla Yazatap, když viděla, jak si ji Pepek soukromě hodnotí. "Kněžny budou dál. Ale nejsme daleko. Tohle je generálka, pobočnice. Pojďme s ní!"

Na ten věk kráčela docela křepce, ale přece jen pomaleji než pouze tři a půl tisíce let stará a přitom mladistvěji vyhlížející Yazatap. Následovali ji tedy v pohodě, prošli s ní dvěma masivními automatickými dveřmi a brzy byli na konci chodby před nepříliš velkými, zato nejhonosnějšími dveřmi, kde se stará ďáblice zastavila.

"Vidíš?" podotkla tiše Yazatap Pepkovi. "Kontrolují ji. Kněžny se nikdo neodváží tak obtěžovat, ty mají volný průchod všude."

Pepek si všiml jen toho, že ďáblici obkroužilo jakési blikající světélko. Asi laserový scanner, nebo něco na ten způsob, napadlo ho. Připomněl si, jak ho, také tak neviditelného, odhalily kamery v podzemním bunkru hlavního štábu armády USA, když jim tam pokládal kufříček s atomovou bombičkou, která přinesla Zemi na dlouhou dobu mír. Zejména proto, že pod ní ležel papír s nápisem: Nikam se před námi neschováte! a také protože štáby ostatních velmocí dostaly tentýž týden podobný dáreček, aby se snáze dohodly.

"Pojď to obejít!" navrhl Yazatap.

"Proč?" podívala se na něho udiveně. "Říkal jsi, že nás nikdo neuvidí!"

"Nikdo živý," pozměnil své tvrzení. "Lasery by si nás ale všimnout mohly."

Vzal ji za ruku a vstoupili spolu do stěny. Pepek rozsvítil malé rekombinační světélko na své dlani, ale kolem nich byla kompaktní skála. Yazatap se tedy nemýlila, kněžny bydlely nejhlouběji. Pepek Yazatap táhl a šoupal přitom nohama, aby neztratil výšku. Po chvilce změnil směr a po dalších několika metrech se opět spolu vynořili ze stěny.

Tentokrát byli v půlkruhově klenuté místnosti, vysoké nejméně pět metrů. Nebyla to chodba, ale místnost. Stěny byly potažené koženě se tvářícími polštáři, podlahu kryl hustý koberec. Příchozí podávala jiným, stejně staře vyhlížejícím babicím, černou krabici a když ji na chvilku otevřela, byly uvnitř vidět jiskřící krystaly. Asi dokumenty, napadlo Pepka.

"Co ještě chybí?" zeptala se jedna ze starých kněžen generálky.

"Vyšetřování záhadného mizení dětí prozatím uvázlo na mrtvém bodě," hlásila jim generálka. "Vychovatelky jsme pro jistotu popravily, ale žádná se nepřiznala ani na žhavém oleji. Zdá se, že o tom opravdu nic nevěděly."

"Kolik jste jich popravily?" zeptala se kněžna.

"Všech padesát z oddělení," hlásila generálka. "Musely jsme tam přesunout jiné, ale na všech dětských odděleních je nyní vzorný pořádek, kázeň a nepřetržitý dozor."

Staré kněžny byly zřejmě spokojené. Méně Pepek.

"Poslyš, Yazatap, vážně je popravily?" zeptal se jí.

"To je normální," odvětila tiše. "Někdo to odnést musel a děti zmizely na jejich oddělení. Pak je jasné, kdo to musel odnést."

"Nic se nevyšetřilo, na nic nepřišly, vychovatelky v tom byly nevinně a přece jich padesát jen tak popravily?"

"Hledáš spravedlnost v Pekle?" ušklíbla se opět Yazatap.

"Už mlčím!" zavrčel. "Dobře, co tu budeš zjišťovat?"

"Měli bychom počkat, až si prohlédnou ty krystaly," řekla Yazatap. "Budou určitě zajímavé."

"Nebudu tady tak dlouho čekat!" rozhodl se Pepek náhle.

Stranou se otevřela malá brána, Pepek tam rychle nahlédl, aby si zapamatoval, kde to na Pegsda je. Pak popadl očima krabici s dokumenty a v okamžiku ji vyhodil oknem ven.

"Prcháme!" popadl Yazatap za ruku a vtáhl ji do stěny. Pod zemí si ani nevšimla, že prošli hvězdnou branou, ale když s Pepkem vystoupala na povrch, první, co jí padlo do očí, byla černá krabice plná krystalů. Ale Pepek ji táhl dál. Už se ani nevzpírala. Pochopila, že jako duch dokumenty ze země nezvedne, ale Pepek se sem chce vrátit dřív, než staré kněžny napadne, kde je mají hledat.

Jakmile nasedli do letadla, udělal Pepek známé kolečko a zakrátko přistával zpátky na Pegsda. Yazatap vyskočila a skokem byla zpátky v letadle, v ruce krabici dokumentů.

Pepek opět proletěl kolečkem světů, vrátil se na Pegsda jako duch a za chvíli se vítali se spojenci v Základně Klidu.

"Tentokrát jsme měli obzvlášť velké přírůstky!" vítal je jeden ze čtyř tefirů, kteří tu dobrovolně zůstávali. "Na Gehenně se něco dělo, přibylo nám osmnáct nových posádek."

"O tom víme," řekl Pepek. "Vyletěla do povětří pevnost Árj-Cheeb."

"O tom pro změnu nevíme," zvážněl tefir. "Opravdu? To tedy Phalega nepotěšíte, byl to jeho dřívější domov!"

"Nám tam zůstalo šest výsadkářek!" mračil se Pepek. "Kde máte ty posádky?"

Za chvilku byly nastoupené před vimaany a Pepek s Yazatap si je pátravě prohlíželi. Většina byly Baalky, které pevnost Árj-Cheeb zničily, pokud nebyly sestřeleny před její zkázou, ale Pepek mezi nimi viděl i několik Árjá. Zřejmě ty, které se neúspěšně pokoušely útočnicím v bombardování zabránit. Ty by se stejně neměly kam vrátit. Na první pohled jich ale bylo méně než osmnáct pětic.

"Už jste je trochu zpracovali?" zeptal se Pepek tefira.

"Tyhle ano," přikývl. "Některé naše podmínky odmítly, ale čas je zpracuje, nemějte obav."

"Máme menší letadlo, budou se trochu mačkat," řekl Pepek. "Ale krátkodobě se nám vejdou. Mají něco, co by si chtěly vzít s sebou?"

"Nejspíš ne," odvětil tefir.

"Tak pojďte," vyzval je Pepek. Telepaticky požádal Yazatap, ať jim pomůže naskládat se do nevelké kabiny, což se jim po chvilce podařilo, ačkoliv se pak kabina podobala krabičce sardinek.

Pepek zavřel vstup a zvedl letadlo do výšky. Pak rychle proletěli povinným kolečkem skrz jupiterské světy, ale neprošlo to tak lehce, jak Pepek i Yazatap čekali.

V jednom z Jupiterských světů zřejmě zuřila bouře. Pepkovi se tedy to podivné šero nezdálo. Sotva se tam objevili, děsivá turbulence smýkla letadlem dobrých sto metrů dolů. Naštěstí Pepek stačil obhodit kolem nich další bránu a všechno přestalo, měl ale ještě pár dlouhých vteřin nahnáno, protože letoun nabral směr šikmo dolů a moc nechybělo, aby se nezaryl do skal. Byli už hmotní a při takovém nárazu by praskaly kosti, zvlášť při tak přetíženém letadle a přeplněné kabině.

"Má to nějak slabé motory," zavrčela Yazatap.

"Myslíš?" podíval se na ni Pepek s úlevou.

"Vimaanem by to takhle nehodilo!" řekla s určitostí.

"Myslíš?" zpochybnil to Pepek.

"To se ví!" trvala na svém. "Cloumalo to s námi příšerně, uznej! Naše pole kluapusé prostě nedovolí, aby si pouhý vítr takhle hrál s letadlem."

"To nebyl pouhý vítr!" řekl Pepek klidně.

A ukázal Yazatap na klíč od nářadí na sloupku mezi předními skly letadla. Visel tam, aniž by byl připevněný, ale když ho chtěla Yazatap vzít do ruky, musela na jeho odtržení vynaložit větší sílu než očekávala.

"Co ho tak zmagnetizovalo?" vyhrkla.

"To, co námi smýklo," přitakal Pepek. "To nebyl vítr, ale magnetická bouře, o jaké jsem nikdy ani neslyšel."

"Hrome, a že přitom nevysadily motory?"

"Motory to vydržely," řekl Pepek. "Jen moje hodinky jsou v čudu."

Měl pravdu, jeho hodinky stály.

Neřekl jí ale, že v tom hrozném okamžiku zhasla celá palubní deska, zčernaly všechny měřiče a nereagovalo ani řízení. Neřekl jí, že se tomu marně vzepřel i vlastní antigravitací, kterou by jinak zvedl i traktor. Neřekl jí, že mu v té chvíli bliklo hlavou, že je s nimi konec. Hlavně že opět všechno naskočilo a letoun byl zase řiditelný, byť na poslední chvíli.

Když za chvíli přistáli a vystoupili, ukázalo se, že některé pasažérky navzdory tréninkům zvracely, jenže jak byly namačkané, pozvracely i ty okolo sebe. Nejprve se proto musely všechny osprchovat. Pepek s Yazatap přivolali sousedky, aby novým osadnicím pomohly. Před koupelnami nejbližších domů stály fronty, ale nikdo si nestěžoval. Postiženým se nikdo nevysmíval, ačkoliv mořská nemoc pilotek by přímo sváděla k žertům. Přece jen to tak nepůsobí na člověka za řízením, jako na sardinky v kabině. Ale co, hlavně že byly všechny na místě.

Pepek s Yazatap je ihned zavedli do velké haly, kde měly všechny novicky dostat instruktáž, jak budou žít v novém světě.

Osada Oáza měla další přírůstek.

*****

Pevnost Ar-Baal-Layett

Toho večera se Pepek miloval s Yazatap. Byla to její noc.

Na střídání žen si už zvykl. Zpočátku si ještě představoval, jaké z toho budou na Zemi řeči, potají se jich strachoval, ale když dosáhl uznání od Alexijeva, hodil to za hlavu. Na příjemné věci si člověk snadno zvykne. Z jeho dřívějších kamarádů se nad jeho harémem nejvíc pohoršovala Jarča, ale i ta měla dost másla na hlavě, vždyť totéž dělala s Víťou už od svých třinácti let.

Jeho holky to braly přirozeně. Většinu dne i pak trávili všichni společně, jen večer se jedna přestěhovala do jeho pokojíčku a noc potom patřila jen jí.

Občas se stávalo, že přišla jiná, než která byla na řadě. Když se některá necítila ve své kůži, nebo ve správné náladě pro milování, vyměnila si svoji noc s jinou. Pepek uznal, že je to pro ně výhodné a i když mu několikrát navrhovaly, aby si vybral i podle sebe, nikdy tu možnost neuplatnil. Měl pocit, že kdyby dal některé přednost, mohlo by se to ostatních dotknout. Záleželo mu na tom, aby se jeho holky v této nezvyklé rodině cítily v pohodě a nehádaly se.

Xapho si s sebou od začátku brala i svou přikrývku a když se jí jednou ostatní zeptaly, proč se s ní tahá, když má u Pepka úplně stejnou, vysvětlila jim, že jí tam příjemně načichne Pepkem. Ihned si to vyzkoušely všechny, ale Salgiel ani Yazatap se to nezdálo přesvědčivé a rychle to zavrhly, zatímco Mariuk to převzala a pochvalovala si to jako výborný nápad.

"Netušil jsem, že jsi tak dobrá!" řekl Pepek, když spolu s Yazatap leželi pod jednou hebkou dekou. "Hlavně na těch schodech v Ar-Baal-Layett. Myslel jsem, že se na nich přerazím, ty jsi po nich jela jako kočka!"

"Mají jiný modul, než jste zvyklí," souhlasila. "Vaše schody jsou příliš mírné. Blíž k našim je měli kdysi v Americe, ale ne v té severní! Spíš Tenochtitlan, Acapulco..."

Vzpomněl si na vědomosti, které nasával před maturitou paměťovými pihami, vědomosti se jim vynořovaly plynuleji než po těžkém biflování. Teď mu v hlavě vyvstaly obrazy jihoamerických pyramid, obětiště Inků a schody, ze kterých se točila hlava. Ano, to byly pravé pekelné schody, jak je kdysi nazval jeden bezejmenný voják Španělské armády. Ani sám netušil, jak krutou pravdu to tenkrát vyslovil!

"Co ses dozvěděla z krystalů?" zeptal se jí.

Zatímco on si nenechal ujít poučování novicek, Yazatap kamsi zalezla prohlédnout si vzácné dokumenty, uloupené samotným kněžnám Pekla. Teď už věděla co potřebovala.

"Baalky mají nové atomové bomby," řekla znepokojeně. "Silnější než všechno co kdy bylo vymyšleno. Snímky z Árj-Allu ukazují velkou destrukci balastních zón, ale pevnost Árj-All sama jim ještě odolala. Pak ale přišla Árj-Cheeb, a viděl jsi to sám. Našim techám se tam podařilo spojit účinky tří explozí v jediné čtvrtvteřině po sobě. První rozkmitala štíty a částečně pobořila balastní zónu, druhá rozhoupala obranné pole ještě víc, třetí je prorazila. Čtvrtá už neměla co ničit, udeřila jen do vířících trosek a výsledek už jen pojistila."

"Obáváš se o osud dalších pevností Árjá?" zeptal se jí vážně.

"Ne, obávám se o Zemi," řekla. "Ještě nedávno bych udělala všechno, abychom my Baalky vyhrály. Dnes už se toho děsím."

"Proč?" zeptal se jí nevinně. "Proč už nechceš, aby Baalky vyhrály?"

"Nechci, aby vyhrál nikdo," řekla. "Nevidím nejmenší důvod, proč by tu válku měl někdo vyhrávat. Nenávidím ji a bojím se, že ji vítězky roznesou do vesmíru."

"Tady se jich bát nemusíš," ujistil ji s lehce chápavým výrazem obličeje.

"Nejde mi o nás!" řekla tak vášnivě, že jeho vyrovnanost ihned zmizela. "Jde o Zemi, Pegsda, Cifuri a Loaneb. Všude žijí rozumné bytosti, ačkoliv jen vy lidé se nám poněkud podobáte, ostatní jsou spíš karikatury lidí... Je mi jich ale líto!"

"Je ti líto i Pegsda? Říkala jsi jim přece chodící vajíčka?"

"Říkala," přiznala. "Taky jsem zabíjela lidi Země a zabila bych i tebe, kdybys nebyl silnější. Dokud jsem byla Baalka, považovala jsem za správné, abychom vyhrály zrovna my a ne někdo jiný. Teď jsem ráda, že jsi to přežil a celou válku vidím jinak. Poslyš, Pepku, co uděláš, až někdo válku na Gehenně vyhraje? Říkal jsi mi, že bys dokázal tajně vniknout do pevností a umístit tam atomovou bombu. Máš k tomu pořád dost odhodlání?"

"Už jsem to jednou udělal," ujistil ji vážně. "Na Zemi, hned na třech místech."

Věděla to už z dřívějška, ale tentokrát jí to nestačilo.

"Počkej," zarazila ho, ačkoliv to ani nemínil rozvíjet. Věděl přece, že to ví.

"Nejde o to, abys někam umístil bomby pro výstrahu!" pokračovala. "Musíš je umístit přímo do sídla kněžen a ty jsou v každé pevnosti nejlépe chráněné, rozumíš?"

"Jistě," přikývl. "Jinak by to nemělo účinek. Nemá cenu zastrašovat vojáčky, zastrašit musím ty nejvyšší."

"Jsi na hrozném omylu, Pepku!" řekla. "Nemá smysl zastrašovat kněžny. A už vůbec ne po vítězství na Gehenně."

"Počkej!" zpozorněl. "Nač potom ty bomby?"

"Nebudeš je zastrašovat," zahučela temně. "Až skončí válka v Gehenně, budeš muset vítězné pevnosti obejít a všechny vyhodit do povětří."

"Počkej!" strnul. "Víš, co mi to navrhuješ?"

"Vím," řekla pevně. "Budeš muset vykonat trest smrti nad vítězkami. Zlikvidovat je, jako ony zlikvidovaly, nebo teprve zlikvidují ostatní. Cítíš se na to dost silný?"

"To je i na mě trochu drsné," přiznal. "Genocida je přece největší zločin!"

"Zabití také," řekla. "Ale poprava je něco jiného. Poprava se počítá do spravedlnosti, to už není pouhá vražda, to už je něco omluvitelného! A někdy i žádoucího!"

"To se asi neshodneme," řekl prudce. "Poprava je vražda jako každá jiná!"

"To říkáš ty?" opáčila. "Ty, který jsi na Zemi nezabíjel po jednom, ale po desítkách?"

"Neměl jsem jinou možnost!" odsekl.

"Dobře, dobře," ustoupila zdánlivě. "Neměl jsi jinou možnost. Státy ale mívají prostředky jak zabránit zločincům páchat zločiny. Vězení, třeba i doživotní, k nim patří. Při prohnilosti pozemské justice, nevyskakuj, víš dobře, že mám pravdu, je doživotí lepší než smrt, přinejmenším zabrání justičním omylům nebo i vraždám. Nesnaž se mi připomínat, že je justice v Pekle ještě horší, já to přece vím. Poprava, vykonaná na zneškodněném zločinci je proto vražda. Ano, souhlasím. Ale co když je zločinec vůdce národa, kterého všichni kolem bezmezně poslouchají? Jak by spravedlnosti na Zemi pomohlo trestní oznámení na Hitlera, podané u soudů Třetí říše? Jistěže ne, jen by se tomu smál. Ukončilo by velké vraždění lidí v Rusku trestní oznámení, podané na Stalina v Moskvě? Také ne. Vezmi si, jak jsou vládcové suverénní! Leda když mají silnějšího a bezohlednějšího souseda, ale pak se nebojí spravedlnosti, jen loupežného přepadení. Ve které válce šlo o spravedlnost? V žádné. Měla jsem pár dní času a probírala jsem vaše dějiny, jak je máte uložené v počítačích. Je to tak, jak říkám. A nejhorší je, že nikdo nikdy nesoudí vítěze! Vítězům projdou i nejtěžší zločiny."

"Ne vždycky!" namítal Pepek.

"Vždycky!" trvala na svém Yazatap. "Ukaž mi jedinou válku na Zemi, kde nenapáchali vítězové stejné, ne-li horší zločiny než poražení! Souzeni byli ale vždycky jen ti slabší!"

"Hodně diktátorů už se dočkalo trestu!" namítal.

"Dovol mi nesouhlasit!" řekla klidně. "Naopak, jen málo diktátorů se trestu dočkalo. Nejhorší je, že jsou s každým potrestaným diktátorem ještě krutěji potrestaní i jeho poddaní. Abys potrestal diktátora, musíš často decimovat národ a někdy to tím skončí. Japonský císař Hirohito, zodpovědný za válku v Pacifiku, vládl v Japonsku dál i po kruté porážce a zemřel v bohatství a úctě. S Hitlerem to odnesli Němci, na konci poslední války prý v Německu ani nebylo co bombardovat. A vítězové? Stalin, viník genocidy milionů vlastních lidí, zločinů v Katyni i jinde, se dožil na pozemské poměry vysokého věku v hojnosti, o jaké se jeho poddaným nikdy nezdálo. Snad ti nemusím vypočítávat, jak se chovají současní vítězové. Když stará ďáblice řekne, že je to hnus, pak už to něco znamená!"

"A co vaši vítězové?" zkusil namítnout.

"Právě o ty mi jde, Pepku!" řekla tvrdě. "Možná už brzy jedna nebo druhá strana naši válku v Gehenně vyhraje. Znamená to, že na rukou národa vítězů bude krev všech ostatních, zničených do posledního dítěte. Podle mě si takový vítězný národ zaslouží jedině likvidaci i se všemi kněžnami, nebo jinými papaláši. To jediné bude spravedlivé."

"Myslíš, že pouhé zastrašení nepomůže?"

"Zastrašení?" zasmála se. "To vede k obrovskému úsilí překonat toho, kdo zastrašuje. Větší silou nebo lstí, prostředky si žádný vítěz nevybírá. Přemoci celý národ je těžké. Čím je vyspělejší, tím je to obtížnější. Národ nezavřeš do vězení jako zločince. Zneškodnění Němců stálo Zemi více životů, než bylo všech Němců na počátku války. Jen si přiznej, ani ty nemáš sílu, abys vítěze války v Pekle zneškodnil bez vyhlazení a já jen doufám, že aspoň k tomu budou tvoje prostředky stačit. Bude to nutné. Když to neuděláš, zemřou na Zemi miliony lidí a budeš spoluviníkem. V takovém případě totiž platí věta: 'Z vyššího principu mravního, vražda na tyranu není zločinem.'"

Až sebou trhl, když to slyšel. Yazatap to řekla česky. Byla to přece česká myšlenka. Vyšší princip mravní... dovoluje schvalovat i teroristický atentát na Heydricha, případně na jakéhokoliv tyrana jeho kalibru. Ale vyhladit celý svět? To je přece jen trochu silný tabák!

Venku už byla tma a v domku také. Pepek usilovně přemýšlel.

"Ještě nespíš?" zeptala se ho po chvilce Yazatap.

"Ne," ujistil ji.

"Lituji jen děti," pokračovala tišeji. "Zejména ty malé, válkou ještě nedotčené. Měl jsi dobrý nápad vzít je sem. Čím víc jich zachráníme, tím lépe. Bylo by to v pořádku, i kdyby ses mýlil s tou degenerací a nebylo to pro nás nutné. Proto jsem pro další nájezdy. Všechny děti nezachráníme, ale každé dítě, které Peklu sebereme, bude žít. Ty co tam zůstanou, budou mít smůlu. Nechat je vyrůst ve válečnice nesmíme, tím bychom zavinili smrt mnoha lidí na Zemi. A to snad nechceš!"

"Dobře, budeme pokračovat," ustoupil Pepek. "I když to přinese problémy. Jeden vyřeším rychle. Asi dvacet kilometrů odsud je další ostrov. Založím na něm druhou osadu, postavím domky a propojím teleportem, abychom to měli blíž. Horší je, že budeme mít brzy víc dětí než žen. Bylo by to v pořádku, kdyby to nebyly samé dívenky. Ale napadlo mě, co s tím. Na Zemi je spousta sirotků, dětí bez rodičů. Často z nich vychovávají válečníky, ale většinou umírají na hlad a bídu a toho je uchráníme, když je vezmeme k nám. Můžeme je sem brát bez rozdílu, chlapečky i holčičky."

"Nebojíš se toho?" zpozorněla Yazatap. "Sám jsi přece říkal, že se nemáme míchat!"

"To platí jen na Zemi!" doplnil ji rychle. "Tam by to narušilo monogamii a rozvrátilo naši civilizaci. Tady budeme děti tak jako tak odmalička vychovávat k polygamii, takže by se mohl nanejvýš posunout poměr 1:3 blíž k 1:1, ale i pak zůstane někde mezi těmi dvěma krajními hodnotami."

"Myslíš, že to nebude mít žádný nebezpečný efekt?"

"Co se může stát?" přikývl. "Teď máte stabilní poměr tři ženy na jednoho muže, ale dovolené rozpětí vašich rodin je od jedné do pěti. Kdyby se změnil poměr na dvě ženy na jednoho muže, musel by se asi Arael rozloučit se svou jedině pravou rodinou, ale stabilitu vašich přizpůsobivějších rodin to neohrozí."

"Máš pravdu," řekla po chvilce. "Zítra se do toho dáme. Připravím další nájezd na pevnost Ar-Baal-Layett, ty se podíváš na sousední ostrovy. Co jsi to říkal o teleportech?"

"Vyvinula je civilizace Okifeia a my je teď používáme. Jsou lepší než letadla."

"Dobře, tím lépe," přikývla. "A teď spi, ráno tě vzbudím dřív, ať to stihneme..."

"Dobrou noc!" přál jí také.

*****

Nájezd na pevnost Ar-Baal-Layett připravila Yazatap dokonale.

Klíčová úloha tentokrát připadla kromě Pepka lazarnicím. Salgiel velela výsadkářkám, které měla na Pegsda dopravit prvním airbusem s úkolem naložit plný airbus dětmi a pak jej během krátké přestávky vyměnit za druhý prázdný, připravený ve světě Cifuri. Tam měla na ně čekat jako pilotka druhá lazarnice, Sidoniel. Kapacitu druhého airbusu měly také zaplnit co nejvíc, až na malé místo pro sebe. Yazatap počítala i s Pepkovou únavou. Mohlo by se stát, že řekne dost, ale komentovala to slovy: kolik jich uvezeme, tolik jich bude žít, každé zachráněné dítě bude dobré.

Druhé komando mělo nejprve vyvézt z pevnosti vědecké vimaany a zajmout alespoň dvě až tři vědkyně. Hlavní zodpovědnost vzala na sebe Yazatap. Měla bývalé kolegyně poznat a dovést k nim i k vimaanům Pepka. Na toho čekala zátěž největší, ale kasal se, že to tentokrát vydrží. Pro jistotu měl po první přestávce dostat od dvou lazarnic veškeré přebytky energie, které mu mohly dát.

"Vedlejším, ale také tak vítaným efektem by bylo, že by se ta energie podílela na tvém dalším uzdravování," rozhodla Yazatap.

Ona jako jediná měla letět s Pepkem, obletět s ním Jupiterské světy a podnikat celou akci z duchovité strany.

"Co ta magnetická bouře?" starala se trochu.

"Doufám, že netrvala dlouho a už je tam jistě lepší počasí," pokrčil rameny Pepek.

Vyrazili brzy ráno, ještě před svítáním. Pepkovo malé letadlo dovedlo oba airbusy na místo. První měl zaparkovat na Cifuri, druhý na Pegsda. Na Cifuri se trochu zdrželi, neboť výsadkářky zde letoun zamaskovaly. Další cestu na Pegsda už s Pepkovým letadlem letěl airbus jen jeden a také ten výsadkářky hned zamaskovaly. Pak první skupina zaujala úkryty, kde měly všechny počkat, až jim Pepek otevře bránu do Gehenny.

Pepek zatím s Yazatap obletěl kolečko Jupiterskými světy.

Tam, kde prve vletěli do bouře, ještě nebyl klid, ale přece jen už to s nimi nesmýkalo. Za chvíli se vrátili na Pegsda, Pepek zaparkoval letoun do nejbližšího kopce a s Yazatap se vydali na Gehennu. Už na Pegsda Pepek začal sestupovat pod zem, aby se tam vynořili pod zemí. Naštěstí měli k osvětlování eldyfy. Yazatap brzy rozpoznala siluetu pevnosti a sama už zvolila nejvhodnější cestu dovnitř.

Pepek byl v tuto chvíli pod jejím velením, ale neměl proti tomu námitek. Jen po straně trochu pozoroval Yazatap. Bylo vidět, že jí role velitelky blaží. Když mohla rozhodovat, byť šlo o drobnosti, jako by ji pohladil. Nu což, ať si to užije, pomyslel si Pepek. Velitelskou úlohu si plně zasloužila.

Do pevnosti Ar-Baal-Layett vstoupili pod úrovní hlavních vchodů, takže byli mnohem blíž k ubytovnám a nemuseli se zdržovat výtahy ani schody. Yazatap zjistila, že jsou naopak trochu hlouběji než bylo třeba, ale Pepek jí předvedl, jak vystoupat o patro výš bez nutnosti hledání schodů. Prostě si vybral silnější nosnou příčku, vstoupil do ní a využil ji jako kdyby stoupal po skalních schodech šikmo vzhůru. Yazatap ho poslušně následovala, ale nahoře se opět iniciativně chopila velení.

Došli do ubytoven, kde se měly nacházet bývalé Yazatapiny kolegyně vědkyně. Tady už musela trochu hledat, ale štěstí jí přálo, jednu z kolegyň zastihla právě při vstávání.

"Tahle bude první, Pepku!" předala mu ji.

Celá akce netrvala ani vteřinu.

Za nic netušící vědkyní se znenadání otevřel ovál hvězdné brány, Pepek popadl tefirku očima a vhodil ji otvorem do sousedního světa. Ještě přistoupil k otvoru a opatrně ji postavil na zem, aby si neublížila, protože otvor ležel aspoň dvacet metrů nad terénem.

K ohromené vědkyni už se sbíhaly výsadkářky, aby ji zajaly. Současně s otevřením brány totiž Pepek telepaticky upozornil Salgiel, aby jim dala smluvený signál.

Dál se ale o vědkyni nestaral, zavřel bránu a obrátil se k Yazatap.

"Výborně!" pokývala uznale hlavou. "Vezmeme další!"

Zavedla Pepka do další ubikace, kde ale její kolegyně nebyla. Nemělo smysl ptát se ostatních, kde je. Yazatap místo toho zamířila ke třetí.

V ubikaci ke svému překvapení našla i tu druhou. Vědkyně cosi společně řešily, takže je měli pěkně pohromadě. Pepek se postavil tak, aby bránu otevřel za zády jedné z nich, ale druhá by se dívala přímo do otevřené brány.

"Zvládneš je?" zeptala se ho Yazatap.

"Bez obav!" usmál se Pepek. "To už jsem dělal. Vezmu je obě naráz!"

Trvalo mu to jen nepatrně déle než prve. Jakmile se brána otevřela, popadl obě očima, zvedl je a prostrčil otvorem ven. Obě sice začaly zděšením křičet, ale Pepek je na druhé straně klidně postavil na zem a zavřel bránu, aby jejich zoufalé ječení odřízl.

"Podívej se, jestli si toho tady nikdo nevšiml!" pobídl Yazatap.

Sám se ale musel vydýchat. Zásah antigravitací v prostředí opačné hmoty ho přece jen vyčerpal. Yazatap naštěstí brzy zjistila, že nikdo v okolí nevyhlásil poplach. Zřejmě si toho buď nevšimly, nebo tomu žádná nepřikládala váhu.

"Vezmeme ještě dvě, Pepku?" obrátila se na něho s prosbou.

"Nerad bych, aby mi pak chyběla síla na děti," zaváhal.

"Pepku..." prosila ho. "Jsou to moje kolegyně, ať jsme pohromadě..."

"Tak jdeme!" vyzval ji stručně.

Byly naštěstí pohromadě a Yazatap tu bývala pečená vařená v dobách, kdy doufala, že se k nim jednou vrátí, takže šla najisto.

Jednu kolegyni objevila spící na lehátku. Pepek se s ní nezdržoval, zvedl ji opatrně i s lehátkem, takže se probudila až na Pegsda jako zajatkyně.

O další Yazatap věděla, že si libuje v ranní studené sprše, kde ji také našli. Pepek ji bez velkých cavyků vyhodil bránou na Pegsda nahou, mokrou a zděšeně ječící. Bránu pak rychle zavřel, neměl čas ani chuť sledovat, co s ní udělají výsadkářky. Ani puštěnou vodu zastavit nedokázal, ale takovými detaily se nezdržoval a navrhl Yazatap vyrazit nejkratší cestou do vědeckého hangáru.

Ta cestu znala, že by ji mohla jít se zavřenýma očima. Zakrátko byli v nepříliš velké hale, kde byly všeho všudy tři vimaany.

"To jsou všechny?" podivil se.

"Ne," řekla Yazatap. "Ale tohle nejsou bojové stroje, aby byly neustále pohotově na nějakou misi. Tady to není hangár, jen skladiště."

"Kudy se dostávají ven?" divil se.

"Kdyby to bylo někdy nutné, odbourají se příčky," řekla. "Doufám jen, že jsou nabité reaktory. Nebo bys je dokázal vyhodit očima jako kolegyně?"

"Možná," odvětil neurčitě. "Ale pak bych už docela jistě nesvedl nic víc."

"Stačí, když otevřeš bránu," přikývla.

Poslechl ji a otevřel bránu. Současně dal povel Salgiel, aby dovnitř vyslala pilotky.

Vběhlo jich dovnitř šest, po dvou do každého vimaanu. V okamžiku byly uvnitř, pak se vimaany pohnuly a opatrně proletěly branou do sousedního světa. Proběhlo to tak tiše, že si toho nikdo nevšiml, ale když branou mizel třetí, otevřely se dveře a do hangáru vcházela jakási žena. Zastavila se a začala ječet.

Pepek ale nezaváhal, zavřel bránu, obrátil se k ní a rychle otevřel bránu přímo za ní. Pak do ní strčil očima, takže prolétla ven. Ještě ji trochu přibrzdil, ale tentokrát ji nestavěl až na zem, pustil ji s očí dva metry nad kamenitou půdou Pegsda a zavřel bránu.

"Jdeme!" pobídl Yazatap.

"Co když si zlomila nohu?" pozastavila se nad tím.

"Lépe nohu než vaz!" odsekl.

Utíkali spolu severněji a Pepek na její návrh několikrát prošel dolů podlahou a strhl ji s sebou. Zakrátko se dostali do dětské zóny.

"Kde začneme?" zeptal se jí.

"Je to snad jedno," zavrčela. "Třeba tady!"

Noclehárna, plná spících dětí, nebyla prázdná. U dveří stály na stráži čtyři ozbrojené ženy, další čtyři byly rozestavené podél stěn. Pepka ani Yazatap vidět nemohly, ale ostražitě děti hlídaly. Bylo vidět, že se poučily z minulého nedbalého hlídání, které stálo padesátku jiných vychovatelek životy.

"Budou nám překážet," pošeptala Yazatap Pepkovi. "Nepůjdeme jinam?"

"Hlídačky budou všude," řekl Pepek. "Nech je na mně."

Všechny čtyři u dveří najednou poklesly v kolenou a měkce se složily na podlahu.

Než se vzpamatovaly zbývající čtyři, rozestavěné kolem haly, složily se také.

Pepek rychle otevřel bránu přímo uprostřed haly. Směrovanou telepatií Salgiel vybídl, aby poslala dovnitř všechny, které se mohou pohybovat.

Za okamžik dovnitř vskočila první dvojice s nosítky. Pepek je nasměroval tak, aby po naložení dětí oběhly bránu a odešly její druhou stranou, takže když jedna dvojice procházela z Pegsda do sálu, druhá sál opouštěla na Pegsda. Při pohledu ze strany se zdálo, že modravě orámovaným oválem jen probíhají, ale každý si musel povšimnout, když do oválu brány ze strany vbíhala zrzavá výsadkářka s naloženými nosítky a z oválu se vynořila černovláska, nesoucí prázdná nosítka.

"Vezměte také strážné!" požádal Pepek Xapho, když ji viděl s Mariuk běžet s nosítky. "Když je tu necháme, popraví je. Spící děti snad popravovat nebudou."

"Co jim je?" divila se Xapho.

"Přimrazil jsem je," vysvětlil jí ihned Pepek. "Salgiel už je umí oživit, ale až za chvíli, aby nedělaly problémy. Nechte je ležet stranou, nedávejte je do prvního letadla."

Vzhledem k tomu, že se nosičky nemusely v bráně vyhýbat, šlo jim to rychleji. Jistě také hrálo roli, že už to měly nacvičené při předchozích misích a v neposlední řadě jich na to bylo víc. Salgiel venku také neztrácela čas a přemístila airbus tak, aby stál vchodem proti bráně, takže to na straně Pegsda neměly tak daleko.

"Koukám, že už tomu nevelím!" usmála se na Pepka Yazatap.

"Už jsi svoje udělala!" oplatil jí úsměv. "Měla bys projít bránou na Pegsda."

"Ty taky!" připomněla mu.

"Ba ne," zavrtěl hlavou. "Já zůstanu tady. Kdyby sem vběhly strážné, přimrazím je ve dveřích, dříve než vyhlásí poplach. Zvenku bych to měl ke dveřím daleko."

"Počkám tady s tebou!" rozhodla se.

Když se pak na ni podíval, neměl už srdce opakovat, aby odešla. Nakonec, tohle je její akce, řekl si v duchu. Ať je tady až do konce.

*****

Zdálo se, že budou nejúspěšnější ze všech dosavadních výprav.

Hala se pomalu, ale jistě vyprázdnila. Zůstalo tu jen velké množství matraček různých velikostí a zbraně po ochromených strážných, které se žádné nechtělo zbytečně odnášet.

"Podívej se po nějaké další nocležně!" požádal Pepek Yazatap.

Ochotně odešla skrz nejbližší stěnu a zakrátko byla zpátky, že je další nocležna hned za chodbou, sotva padesát metrů odsud.

"Přemístíme se tam po přestávce," navrhl Pepek. "Vymeteme tuhle halu a přitáhneme sem druhý airbus."

"Nemáme ještě plno!" varovala ho Salgiel z airbusu.

"Mám nápad," řekl Pepek. "První ještě nepošleme na Cifuri, ale pár dvojic může nosit děti do prvního, zbytek do druhého. Největší zácpa je přece ve vchodu do letadla."

"Budou ale oba airbusy ve stejném světě!" upozornila ho Yazatap.

"Takhle rychle to riskneme," přesvědčoval ji.

Hala byla prázdná a Salgiel na Pepkův příkaz zdržela výsadkářky s nosítky na Pegsda.

"Víš, co, Yazatap?" napadlo Pepka. "Počkej tady na mě, ale přesuň se do druhé haly."

"Chvilku si odpočiň!" nabádala ho.

K tomu měl ale Pepek daleko. Prošel bránou spolu s posledními nosítky, zrušil bránu, ale místo aby si oddychl, otevřel další a zavolal telepaticky Sidoniel, aby přiletěla s druhým airbusem. Čekala jen na to, takže byla za okamžik na Pegsda.

"Postav to tady," vykázal jí Pepek místo.

Dvě další lazarnice k němu mezitím doběhly a aniž by na něco čekaly, poslaly na něho synchronizovaně svou sílu. Skutečně to účinkovalo, okamžitě se cítil silnější.

"Schovejte si něco pro přimražené!" nabádal je Pepek. "Uložte je do druhého airbusu někam zkraje, ale ještě je neoživujte, až za pět minut. Možná budou mít chuť prát se."

"Pokračujeme!" řekl, když hbité nosičky naložily ochromené strážné.

Vrátil se pak menší brankou do Gehenny. Samozřejmě se nestrefil na stejné místo, ale když začal směrovaně hovořit na Yazatap, pochytil brzy směr, kterým byla. Za chvilku se propadl podlahou a snesl se vedle ní. Vartovala v další nocležně, kde ale bylo strážných víc, takže si Pepek jen povzdychl.

"Co se dá dělat, jedeme!" řekl.

"Pozor, otevírám bránu!" upozornil Salgiel venku.

Jenže tentokrát Pepek slábl rychleji než předtím. Nebylo divu, dostal sice ode dvou ochotných lazarnic dávku energie, ale vydával jí daleko víc.

"A jsme doma!" usmál se.

*****