Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Tomáš Garrigue Masaryk

Otázka sociální

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Otázka sociální

Otázka sociální

Základy marxismu filosofické a sociologické

Tomáš G. Masaryk

Upoutávka na přebalu

T. G. Masaryk

OTÁZKA SOCIÁLNÍ

Základy marxismu filosofické a sociologické

Šesté vydání

Ať už jsme socialisty či ne, víme, že na programu světové politiky je řešení otázky sociální. A všichni víme, že to byl Karel Marx, který položil základy pro její vědecké řešení, a že u nás to byl T. G. Masaryk, který první upozornil na naléhavost Marxova programu.

Své zkoumání marxismu zahájil Masaryk Otázkou sociální, která je prvním velkým zásadním rozborem učení Karla Marxe, jehož studiemi bylo začato nejúčinnější údobí socialistického úsilí. Bylo-li Marxovo dílo dlouho podceňováno, ukazuje právě Masarykova Otázka sociální, že se v našem národě našel myslitel a politik, který uměl upozornit světovou veřejnost (Otázka sociální vyšla také německy a rusky) na závažnost Marxova učení a prověřit osnovu jeho díla. Uvědomíme-li si nyní Masarykovo stanovisko k socialismu, jak je projevil v Otázce sociální a jinde, vidíme, že je to stále táž hluboká vážnost, s jakou přistupuje k promýšlení tohoto největšího společenského hnutí nové doby.

Dílo Marxovo se stalo účinkem obou světových válek, zejména pak pronikavým vlivem ruské revoluce a vítězstvím Sovětského svazu nad fašismem (víme, že ruští socialisté na počátku XX. století se učili znát marxism i u Masaryka a illegálně Otázku sociální kolportovali), podstatnou složkou soudobé civilisace. A není pochyby, že Masarykova Otázka sociální nám opět pomůže podnětně zvláště dnes, kdy všichni řešíme nejobtížnější problémy revoluce hlav a srdcí. I my potřebujeme myslit o socialismu přesně, věcně a odborně.

Spisy T. G. Masaryka - Kniha VI

OBSAH PRVNÍHO SVAZKU

Předmluva k prvnímu českému vydání

Řekl jsem sice všecko, co říci mám, v knize samé, přece však tu upozorním na některé věci zvláště.

Běží mně v této studii o to, abych ukázal, že socialism a zejména marxism je pokusem o celou soustavu filosofickou, že marxism není jen otázkou národohospodářskou, třebaže se napořád jen tato jedna jeho stránka přetřásává.

Touto studií tudíž vysvitne, že marxism je pro naši dobu a speciálně pro řešení otázky sociální mnohem důležitější, než se již připouští.

Touto studií, myslím, Marx i Engels získají, přestože jejich methodu a filosofii odmítám. Marx a Engels nutí k diskussi o mnohých problémech, o nichž se posud v literatuře o marxismu ani nejednalo.

Pokud mně bylo možné, stopoval jsem v literatuře marxistické vývoj jednotlivých problémů až po naše dny, zaznamenávaje, co se mi nějak zdálo důležité a charakteristické. Čtenář udělá si obraz o nynější vědecké situaci socialismu, alespoň marxismu.

Kniha vznikla z přednášek universitních. Tím vysvětlen způsob, jak podávám učení Marxova a Engelsova; často podávám totiž, třebaže stručný, výtah z jejich knih a článků; jestliže tím kniha trpí slohově, získá snad věcí. Při nedostatku překladů a při nedostupnosti mnohých prací Marxových a Engelsových zdál se mi tento postup nejbezpečnější.

Měl jsem přitom i jiný cíl na mysli. Pravidlem totiž posuzují se jen hlavní hesla socialistická; jedná se např. o tom, je-li kommunism možný či ne. Ale nikdy se o kommunismu nevykládá celé učení Marxovo. Ve spisech strannických je to pochopitelné; ale mně šlo o to, aby čtenáři poznali Marxe a Engelse celého a skutečného. V každé kapitole vykládá se proto Marxovo (a Engelsovo) učení, aby alespoň jejich hlavní myšlenky byly poznány.

Z důvodů didaktických podávám ke všem hlavním předmětům literaturu, v níž by čtenář našel poučení další; čtenář knihou dostane filosofický úvod do důležitých záhad sociálních, jimiž se socialism a sociologie dnes zabývají.

V Praze 7. prosince 1898

Předmluva k německému vydání

Vzal jsem si v této práci za úkol vyložit význam marxismu jako soustavy filosofické a sociologické. Dosud se probírá téměř napořád jen jeho stránka národohospodářská a zvláště se zkoumají jednotlivé nauky a hesla; tak se na přiklad vyšetřuje, je-li komunism možný či ne. Ale ani pak se o komunismu nevykládá celé učení Marxovo. Ve spisech stranických je to docela pochopitelné. Mně záleží na tom, podat učení Marxovo a Engelsovo celé a v jeho souvislosti.

Touto mou prací bude snad podán důkaz, že marxism je pro naši dobu a speciálně pro řešení otázky sociální mnohem důležitější, než se obyčejně už připouští.

Zároveň Marx a Engels získají jako myslitelé, třebaže jejich filosofii a methodu musím odmítat. Marx a Engels nutí k diskusi o mnohých problémech, o nichž se posud v literatuře o marxismu skoro vůbec nejednalo. Pokud mně bylo možné (viz poznámku na straně 5), stopoval jsem také vývoj nejdůležitějších problémů v literatuře marxistické; čtenář má právě dostat obraz vědecké situace celého marxismu. Pracemi Kautského a Bernsteina, uvedenými na straně 305 a 590, vyšlými za korektury hotové knihy, nemohl jsem se už zabývat, třebaže názory právě těchto obou vůdčích

theoretiků marxistických sleduji přesněji.

Kniha vznikla z přednášek akademických. To vysvětluje, proč často podávám souvislé výtahy z Marxových a Engelsových spisů a článků. Tím snad kniha trpí slohově, ale věc snad spíše získá. Mnohé práce Marxovy a Engelsovy nejsou velké většině čtenářů lehce dostupné, tak dostanou čtenáři úplnější obraz posuzovaných nauk; dělal jsem ovšem výtahy tak, aby vystoupily především myšlenky hlavní a jejich odůvodnění. Ostatně bylo tak možno charakterisovat také Marxův a Engelsův sloh a jejich způsob práce.

Při spisování knihy byl mi podstatně nápomocen pan dr. B. Kalandra z Vídně (překlady, indexem).

V Praze, 27. března 1899.

Autor

Německé vydání: Die philosophischen und sociologischen Grundlagen des Marxismus. Studien zur socialen Frage von Th. G. Masaryk, Professor an der böhmischen Universität Prag. Wien, Verlag van Carl Konegen, 1899. - Gesellschafts-Buchdruckerei Brüder Hollinek, Wien, III., Erdbergstrasse 3. - XVI + 600 stran.

Překladem vydání německého je vydání ruské: Filosofskija i sociologičeskija osnovanija marksizma. Etjudy po socialnomu voprosu. Masarika, professora češskago universitěta v Pragě. Perevod s německago P. Nikolajeva. Izdanie K. T. Soldatěnkova. Moskva. - Tlpo-lit. V. Richter, Tverskaja, Mamonovskij per. s. d. 1900. - XII + 536 stran.

Předmluva k zvláštnímu ruskému vydání páté části Otázky sociální

Velmi lituji, že nemohu přepracovat vydávané kapitoly své knihy; není kdy. Mé základní přesvědčení se nezměnilo; ale mělo by se ukázat i na ruské zkušenosti v theorii a v politice za poslední dobu.

ruské literatuře je dnes snad už dost kritiky marxismu; marxisté, zvláště v Německu, sami přecházejí od marxismu k idealismu i k jiným směrům. Ale já bych rád vyzdvihl kladnou stránku obou vydávaných kapitol své knihy, totiž zásady demokratického názoru na život, demokratism jako důsledný, celkový názor na svět v protikladu k aristokratismu.

části historické měl by se pro ruské čtenáře zdůraznit vliv Feuerbacha na rozvoj ruského socialismu a radikalismu vůbec; v tom ohledu neztratily dosud svého významu výklady Hercenovy. Nevím, byla-li zařazena stať o Feuerbachově výkladu Hegla (Byloje i dumy) do nového ruského vydání Hercena. Důležité je, že Feuerbach měl silný vliv na Hercena, Bakunina, Ogareva, Bělinského a na kritiku let šedesátých, na Černyševského a na jeho stoupence. Ten vliv Feuerbachův takořka logicky připravoval i vliv Marxův a vliv jeho materialismu. Chci říci, že materialism je směr, který se na Rusi ujal, a proto nemyslím, že by se mysticism rozličných nových směrů ukázal dost silným k boji s ním.

Ukazuji na Feuerbacha a jeho vliv proto, že straně Svobodomyslných, jejíž program jsem četl s velkým zájmem, jde o boj proti filosofii náboženství Feuerbachově-Marxově. Otázka ruská je otázkou náboženskou. Velmi sympathisuji s programem odluky církve od státu, a jsem přesvědčen, že bez reforem církevních a náboženských není na Rusi možný silný a trvalý rozvoj politický.

Velmi sympathisuji s programem Svobodomyslných, vybízejícím k stálé kulturní práci; bez takové práce, bez stálého uvědomování občanů, voličů zvrací se netoliko konstitucionalism, nýbrž také parlamentarism v poslanecký byrokratism, kterého se musí, zdá se mi, Rusko varovat více než země jiné. Přeji Svobodomyslným úspěchu zejména v tomto směru.

V lednu roku 1906.

T. G. Masaryk

Pátá část Otázky sociální, kapitola XIII, oddíl A a oddíl B, vyšla ve dvou brožurách v ruském překladu podle původního textu českého: Prof. F. O. Masarik: Načala socialističeskago obščestva. (Glavnyje voprosy marksistskoj politiky.) I. Revoljucija ili evoljucija? Perevod pod red. pr.-doc. N. Jastrebova. Izdanie partii "Svobodomysljaščich". S.-Petěrburg, 1906. - Tip. F. Vajsberga i P. Geršunina, Jekatěrinskij kan. 71-6. - 35 kopějek. - XlV + 54 stran. - Druhá brožura: Načala socialističeskogo obščestva. (Glavnyje voprosy marksistskoj politiki.) II. Marksizm i parlamentarizm. (S bibliografiej po voprosam politiki.) - 25 kopějek. VIII + 34 strany. (Předmluva vydavatelstva a autora se opakuje v obou brožurách; v prvé je mimo to stať o autorovi od N. V. Jastrebova.)

Předmluva vydavatelova k druhému českému vydání

Nové vydání Otázky sociální není pouhý přetisk prvého vydání českého; jde o vydání skutečně nové, třebaže za základ nové úpravy byl vzat jen text vydání německého, které vyšlo, jak vidno z datování předmluv, za necelého půl roku po vydání českém a bylo autorem samým přes krátkou lhůtu důkladně zredigováno.

Německý překlad, o němž se pracovalo podle všeho už při sazbě vydání českého, podrobil autor tenkrát revisi v rukopise i při korektuře. Především bylo třeba adaptovat a tím adoptovat cizí překlad; přitom autor text upravoval nejen stylisticky, nýbrž i věcně zpřesňoval (tato intence převládá) a leckde provedl změny větší: rozvedl některé partie, jiné zkrátil nebo i vypustil. Někde byly celé odstavce, dokonce i kapitoly, nahrazeny textem obsahově jiným; často zase jsou některé partie přemístěny do jiné souvislosti. Autor měl při úpravě stále na mysli jiné forum čtenářské, forum německé a tím vlastně světové. Rozumí se, že doplnil citáty a odkazy literární. Německé vydání dostalo navíc také jmenný rejstřík. Osnova díla a základní myšlenky se nezměnily. V detailech je změn více a důkladnějších, než se na první pohled zdá a než i sám autor v předmluvě k německému vydání naznačoval. Při letmém vnějším srovnávání snadno ujdou změny uvnitř textu: tím se asi stalo, že za dlouhá léta nikdo na rozdíl obou vydání neupozornil.

V Úvodě k Otázce sociální (v § 3) podal autor rozvrh soustavného rozboru sociální otázky. Sám se mínil v plánu svých prací omezit na základy marxismu, filosofické a sociologické; pak vyučit vývoj socialistického hnutí v XIX. století a nakonec podat zásady sociální reformy; "nevím, naleznu-li k tomu odvahy", dodává tam. Bohužel nenašel času ani k druhé knize historické, třebaže i po vydání Otázky sociální vývoj socialismu a bohatou literaturu tohoto oboru pečlivě sledoval a sbíral soustavně materiál při vší své činnosti učitelské a politické a jiné literární. Sociální problémy byly mu vždycky živou otázkou svědomí i politiky. Tím více třeba litovat, že mu nebylo možno podat zamýšlenou soustavu zásad sociální reformy, která by byla znamenala mnoho pro vývoj sociálního myšlení a praxe u nás, třebaže humanitní princip jeho řešení vyplývá z celého jeho učení.

Svého bohatého novějšího materiálu z oblasti theorie a praxe marxismu, socialistického revisionismu a socialistického hnutí vůbec využil T. G. Masaryk literárně jen málo. Bylo to několik diskusí po recensích Otázky sociální, pak několik článků ve vídeňském týdeníku Die Zeit (recense i repliky a články budou uvedeny v poznámkách na konci druhého svazku); leccos podal v čteních universitních i v přednáškách extensních (na příklad v cyklu předneseném v Plzní v lednu a v únoru 1907: Vývoj novodobého učení socialistického).

Roku 1905 byl ovšem zaujat ruskou revolucí, která znamenala převrat také v jeho plánech literárních: vývoj věcí v Rusku, válka a revoluce zaměřily jeho životní pozornost a mravní zájem na problémy ruské filosofie dějin a náboženství, na ruskou literaturu a politiku, na problém inteligence, revoluce a socialismu na Rusi. Tenkrát byl určitěji pojat plán díla, na které se pak soustředil, pokud

dovolovala činnost ostatní, zejména nové údobí poslanectví od roku 1907. Začal tenkrát už ruský problém soustřeďovat na Dostojevského: "Studie o ruské otázce. Boj F. M. Dostojevského s nihilismem". Teprve za léta vyrostla kniha Rusko a Evropa, v níž i problémy Otázky sociální jsou znova důkladně a aktuálně řešeny: rozhoru ideových předpokladů socialismu v Rusku a jeho vývoje je věnována druhá polovina druhého svazku. Tam dokonale Masaryk splnil to, čeho potřebu viděl v předmluvě k ruským výňatkům z Otázky sociální. Zejména také motiv Feuerbachova otectví ruského socialismu se stále vrací: finale druhého svazku Ruska a Evropy je vybudováno na antithesi: Ruský mnich a Feuerbach!

Za války z důvodů praktických sledoval Masaryk vývoj socialismu a jeho vztah k válce; a sám zažil v Rusku převrat, jimž se bolševický socialism dostal k moci. Jeho kritika začátků ruské revoluce sovětské s hlediska zásad vyslovených v Otázce sociální je známa ze Světové revoluce a z článků a z ostatních projevů z doby presidentské; i další vývoj ruské revoluce a její přechod v normálnější koleje sleduje autor stále se zájmem, vysvětlitelným hlubokou theoretickou přípravou, velkou osobní zkušeností a významem, jaký mají problémy socialismu v celém světě.

Není tedy divu, že od prvních nabídek na nové vydání Otázky sociální, i její verse německé, autor vždycky odpovídal, že míní knihu znova přepracovat. Byl si vědom spěchu, s nímž původní přednášky universitní zpracoval v knihu a s nimž provedl i revisi vydání německého; sledoval, jak se rozrostla nová literatura socialistická, orthodoxní i revisionistická, kritická i polemická; viděl, jak se diferencovalo socialistické hnutí a jak základní jeho význam pro celý svět světovou válkou a revoluci teprve vynikl a vzrostl. Proto se nemohl po dlouhá léta odhodlat vydat pouhý otisk knihy z konce let devadesátých, jež byla sice z prvních světových pokusů hluboké sociologické kritiky marxismu a dílem průkopnickým, zvláště v našich českých poměrech, kde dlouho byla hlavním pramenem poznání učení Marxova a Engelsova, ale autokritického autora formálně neuspokojovala, právě že nesla stopy svého vzniku: byla s jeho hlediska svou formou koncesí našim literárním poměrům nejinak než Česká otázka, o které to sám napsal. Stále toužil přepracovat, a to přepracovat sám, právě tuto knihu, jejíž aktuality si byl vědom. Z předmluvy k ruským výňatkům z Otázky sociální, k pouhým dvěma oddílům, vysvítá, jak chtěl své dílo aktualisovat pro forum ruské po důležitém převratu v ruském životě po roce 1905. Podobné aktualisování a propracování měl na mysli i pro jiné části knihy; výslovně se mi zmínil o nutnosti revidovat otázku vztahu socialismu k národnosti: připomínal v té souvislosti vždycky studie Viktora Černova.

Ale úřad presidentský a práce jiné, pořád nové a neodkladné, nedovolovaly mu ujmout se tohoto úkolu. Největší naděje, že se nám dostane nové Otázky sociální, byla v době rozkladu naší sociální demokracie v roce 1920 a 1921, kdy se intensivně zabýval problémem socialismu v Sovětském Rusku a problémem revoluční a evoluční taktiky socialistického hnutí. Ale z tohoto akutního zájmu a studia vyšly práce nové, časové: jsou zachyceny v dosavadních svazcích Cesty demokracie, i pokud byly psány původně anonymně.

Definitivně se úmyslu sám Otázku sociální přepracovat vzdal autor teprve v roce 1933, o 50. výročí smrti Marxovy, které mu ulehčilo resignovat na zamýšlenou revisi vlastní, když se ukázalo, že není radno, aby Otázka sociální, nejzralejší a nejhlubší projev českého ducha o Marxovi a o marxismu významu světového, nadále byla nepřístupna širšímu čtenářstvu v diskusích, které se stále o významu Marxova učení a hnutí jím vyvolaného vedou.

Autor svolil, aby se začalo s kolacionací obou jeho starých versí, české i německé, a aby byl kritickým spojením obou textů podán český text nový, třetí redakce Otázky sociální, jakýsi dodatečný výtěžek jeho druhé redakce, aplikovaný na český text původní.

Autor schválil povšechné zásady nové úpravy. Byly mu předloženy všecky typy změn a probrán s ním celý redakční postup, který nebyl mechanický, nýbrž přihlížel k určité povaze jednotlivých změn a k jejich smyslu s hlediska čtenáře českého. Nové doplňky i parafráze německé verse byly organicky včleňovány v přizpůsobených překladech do původního textu českého, a tak se opakovala na základě českého textu ona práce redakční, kterou kdysi provedl autor sám na jeho překladu. Ale i o závažných detailech do dvou třetin prvního svazku rozhodoval podle návrhu

redakce, formulovaného po pečlivém rozboru místa. To platí na příklad o škrtech některých partií: do nového vydání byla znova pojata se souhlasem autorovým místa, škrtnutá pro německé čtenáře pro svou populárnost nebo i pravděpodobně opomenutá pří složité a rychlé autorské korektuře (při přemístění a podobně). Redakce byla vedena snahou, aby nový text byl zřetelný, srozumitelný, aby dbal autorovy dikce i jeho věcných intencí. Nové vydání je tedy utkáno z osnovné předlohy verse německé a z outku českého původního textu.

Bedlivá pozornost byla věnována aparátu vnějšímu: přesné a jednotné citaci míst i literárních odkazů, úpravě typografické: pro větší přehlednost byla vřazena hesla obsahu jako živá záhlaví odstavců do textu knihy. První svazek Marxova Kapitálu je důsledně citován podle 4. vydání, jehož autor skutečně používal.

Literatura do roku 1898, na jejímž základě autor pracoval, byla ovšem ponechána v původní formě (s doplňky vydání německého) a na svém místě jako úvod a předběžná charakteristika problémů, o které v knize jde; byla jen zpřesněna. Výbor z literatury novější bude podán na konci druhého svazku s poznámkami redakce; k rejstříku jmennému (byl jen ve vydání německém) bude připojen nový rejstřík věcný (ideový). Přes úspornější sazbu vzrostla kniha doplňky a propracovaným vnějším aparátem tak, že se ukázalo účelným rozdělit ji ve dva svazky. Rozdělení musilo být provedeno sice uprostřed třetí části knihy, takže její obě kapitoly (V. a VI.) jsou od sebe odloučeny, ale jsou samostatné, a kapitola VI. je už přechodem k "ideologičtější"druhé menší polovině knihy.

V Praze 15. února 1936.

V. K. Bkrach

Část první ÚVOD

Kapitola první: Úkol těchto studií. Pomůcky literární Oddíl A: Rozsah a methoda těchto studií

1. Otázka sociální: socialism a marxism

Zvolil jsem pro své studie obvyklý titul: sociální otázka, třebaže je nevýhodný svou mnohoznačností. Sociální otázka - toť veliký fakt vší té bídy hospodářské a společenské vůbec, bídy hmotné a mravní, kterou všichni a stále máme před očima, ať se díváme na přepych boháčů nebo nouzi proletářů, ať pozorujeme život ve městech nebo na venkově, na ulici nebo v domácnosti... Sociální otázka - to dnes znamená neklid a nespokojenost, touhu a strach, naději a zoufání tisíců a milionů...

Dnes sociální otázka konkrétně a prakticky je otázkou socialismu; v poměrech našich pak socialism je hlavně marxismem. Budeme se tedy zabývat marxismem. Omezuji se však v této prvé studii na vyšetření a výklad základů marxismu, sociologických a filosofických.

Je pochopitelné, že různí odborníci při studiu socialismu pokládají za nejdůležitější každý stanovisko své; právník (na příklad Menger) myslí, že by se problémy socialismu měly formulovat právnicky, národní hospodáři kladou váhu na otázky hospodářské; já budu zkoumat socialism a zvláště marxism sociologicky a filosoficky a myslím, že mám k tomu právo už proto, že právě posuzování národohospodářské převládá tak, jako by socialism opravdu byl otázkou jen hospodářskou. Socialism otázkou jen hospodářskou není a nikdy nebyl. Že by socialism dokonce byl jen otázkou žaludku, otázkou nožů a vidliček - jistě jen pro sociální sklepníky, jichž ovšem v době, kdy bezmála už všecko je "sociální", je dost.

Vynikající socialisté sami socialism po stránce theoretické vždy prohlašovali za úplný a nový názor

na svět, po stránce praktické za úsilí o nový řád společenský; národohospodářské názory a zřízení jsou jistě velmi důležité, ale socialismu nevyčerpávají (ani ze stanoviska historického materialismu).

Problémy socialismu jsou povýtce otázkou filosofickou: dnešní socialism svou praxí a svou theorií každého nutí k revizi své filosofie a svého života. Socialismus je dnes crux našeho vědění, vědomí a svědomí.

2. Vymezení pojmu marxismus. Marx a Engels. Marxisté novější

Byl o to již spor, možno-li mluvit o marxismu. Marx nepodal prý úplného názoru na svět, leda některé jeho větší nebo menší fragmenty; hnutí strany, přijímací národohospodářské učení Marxovo, také není docela jednotné, není socialismem celým a podobně. Na to odpovídám, že o marxismu mluvit lze a že se o marxismu mluvit musí.

Marx sám, je pravda, nepodal soustavy filosofické propracované dopodrobna; ale kdo pročte jen I. svazek Kapitálu, Marxův názor na svět poznat může a musí. Nemá přece filosofický názor na svět jen ten, kdo jej řádně zpracoval v rozličných disciplinách. Ostatně Marx podal svou filosofii také zvláštně. Jenže ty práce nejsou dost přístupné, protože jsou v řidších časopisech anebo ve spise dávno rozebraném. Avšak poznámky o Feuerbachovi, vydané Engelsem, článek o Hegelově právní filosofii a o otázce židovské, celý spis Heilige Familie, v němž Engels má část nepatrnou, a konečně četné partie spisů jiných a mnohé články (veliký dvousvazkový spis, na němž pracoval s Engelsem, nemohl být uveřejněn) - tu je Marxova filosofie celá a dost podrobná. A teprve na této filosofii Marx buduje svou soustavu národohospodářskou. Marxův vědecký vývoj byl v tom ohledu velmi logický a methodický: napřed se zabýval filosofií - vždyť se chtěl z filosofie habilitovat; pak studoval socialismus, v němž opět je mnoho filosofie, a nakonec se zabývá odborně ekonomikou a historií hospodaření. Postupoval tedy od abstraktní filosofie k sociologii a ke konkrétnějším vědám sociálním.

K jeho spisům filosofickým se řadí práce historické a politické a zejména výklady o revoluci roku 1848; také v těchto pracích vidíme Marxovy zásady filosofické a sociologické.

O marxismu se může konečně mluvit proto, že filosofie Marxova byla systemizována Engelsem a jistě pomocí Marxovou. Marx s Engelsem pracovali spolu bezmála čtyřicet let, léta a léta spolu denně obcovali, a tak filosofické spisy Engelsovy jsou i po této stránce zpracováním idejí Marxových. Toho důkaz nejeden čtenář v dalších rozkladech nalezne. Spis o Feuerbachovi a proti Dühringovi je noetikou a metafyzikou nejen Engelsovou, ale i Marxovou. A obzvláště spis proti Dühringovi měl na dorůstající generaci německých socialistů vliv veliký a rozhodný.1)

Je pravda, Marx a Engels se vyvíjeli a své názory, nikoli vedlejší, časem pozměňovali. Ale také u Kanta se liší různé fáze vývojové, natož u Schellinga a jiných. Tento vývoj idejí Marxových a Engelsových v mladších vůdcích německé strany sociálnědemokratické není ještě ukončen. Sám vidím v tomto vývoji krizi, ale nevidím, že by jí marxism přestával být zvláštní filosofickou, sociologickou a politickou soustavou.

1) O spise proti Dühringovi, o této marxistické metafyzice, praví Kautsky, že v hlavách marxistů způsobil pravý převrat, jím prý se naučili Marxe úplně chápat a jednotně pojímat, a teprv tento spis prý v nich vyčistil všecky zbytky utopistického, kathedrově socialistického, měšťansko-demokratického myšlení. (Neue Zeit 1894: Darwinismus und Marxismus, 715.) Stejně o spise mluví Bernstein. (Neue Zeit 1894: Zur dritten Auflage von Fr. Engels Herrn Eugen Dühring's Umwältzung der Wissenschaft.)

3. Rozsah a metoda těchto studií

Úplný a soustavný rozbor sociální otázky po mínění mém nejlépe by byl uspořádán takto:

Začalo by se analýzou filosofických učení socialistických. Od základů filosofických může se postoupit k theoriím sociologickým. Tu zase by se napřed probrala učení abstraktní, jakožto podkladní, a potom konkrétní. V abstraktní části běží hlavně o výklad zákonů spravujících společenskou organisaci (tzv. sociologická statika) a společenský vývoj (filosofie dějin neboli sociologická dynamika); konkrétní části obsahují hlavně názory o státu, hospodaření a dějiny, ať už dějiny speciální (například hospodaření vůbec, průmyslu, politické a tak dále) nebo všeobecné, po případě kulturní.

Po těchto částech theoretických následoval by rozbor sociální činnosti praktické, činnosti socialistické i nesocialistické.

Konečně zbývají dějiny učení sociálních a socialistických a dějiny socialistického hnutí.

Plán tento, jak znalec vidí, zosnován je na zvláštní klasifikaci věd. Ostatně jej uvádím jen proto, abych už napřed naznačil logický postup svých studií, jimiž však hodlám vyplnit tohoto plánu jen část. Nechci tu prostudovat socialism všecek, jen marxism, a to jen základy sociologické a filosofické; ve druhé knize bych rád vylíčil vývoj socialistického hnutí v tomto století a nakonec mělo by to všecko vyzrát v zásady sociální reformy - nevím, naleznu-li k tomu odvahy.

Než, nebudu dělat plány, zatím je práce dost s marxismem. Obyčejně se v literatuře, a zejména v literatuře protisocialistické, přetřásají jednotlivá tvrzení a učení Marxova, na příklad je-li pravda, že se společnost pořád více proletarizuje, je-li správná Marxova theorie hodnoty a podobně. Otázky ty jistě jsou velmi důležité. Ale mne tu více zajímá filosofický základ všech těchto otázek speciálních. A o tom základě marxismu se posud jednalo málo.

Pravím výslovně, že se speciálním problémům vyhýbat nebudu. Ale zvolil jsem si jiný způsob zpracování. Různých a jistě i dobrých "jader" socialismu a podobně je dost a dost; avšak jsou to více politické spisy stranické než výklad sporných učení, a mně běží o ten výklad. Proto jednotlivá učení Marxova nebo Engelsova vykládám dost obšírně a co možná jejich slovy. Činím to také proto, že mnohé a důležité práce Marxovy jsou nepřístupné. Obzvláště je litovat, že se přívrženci Marxovi nepostarali včas o vydání jeho článků a prací filosofických a politických; tím se stalo, že se Marx jednostranně posuzuje jako národní hospodář, a nikoli také jako sociolog a filosof. Učení o nadhodnotě je jistě jedno z nejdůležitějších; ale proto například není nedůležité poznat, že se Marx vyslovil proti oslavování Sedanu a o jiných věcech. Kritickým vydáním všech starších prací Marxových Marx jako myslitel by získal, a na každý způsob bychom ho lépe poznali. Teď při nejlepší vůli je nadmíru nesnadné pročíst Marxe celého.1) A ovšem vadí, že nemáme náležitého životopisu.

Protože si v literatuře vážím faktů a nejen principů, snažil jsem se, alespoň při hlavních problémech, ukázat, jak Marx sám časem se měnil a jak učení Marxovo bylo od jeho vlastních přívrženců přijímáno; tak jsem dospěl k poznání, vyslovenému nadpisem poslední hlavy. K tomuto výsledku, že totiž v soudobém marxismu je vědecká a filosofická krise, dospěl jsem, jak se čtenář přesvědčí, skutečně jen studiem faktů, a nikoli odporem proti marxismu a socialismu.

1) Nepatří to přísně k věci, ale povím to přece: veřejné knihovny měly by si literatury socialistické a zejména také rozličných prohlášení programových (důležitých diskusí, sjezdů a podobně) všímat lépe a soustavněji než posud. I veliké knihovny se starají o kdejaký obskurní filologický program středoškolský, o veliké hnutí sociální bibliograficky postaráno není. Tím omlouvám, že jsem obtěžoval četné známé i neznámé. Jim všem zde za ochotu a laskavost děkuji.

Oddíl B: Literární pomůcky k studiu marxismu (theoretického)

4. Spisy Marxovy, Engelsovy, Lassallovy a jiných socialistických theoretiků. Spisovatelé o socialismu nesocialističtí a některé pomůcky literární

Stav socialistického a speciálně marxistického bádání bude předběžně charakterizován udáním hlavních pramenů a pomůcek jak socialistických, tak nesocialistických.

SOCIALISTÉ

Spisy Karla Marxe

Úplnější seznam článků a spisů Karla Marxe je od Engelse v příručce Handwörterbuch der Staatswissenschaften; zde uvádím zvláště:

Das Kapital. Kritik der politischen Oekonomie. I. svazek vyšel 1867; Marx sám opravil a doplnil 2. vydání 1872; 1883 vyšlo péčí Engelsovou 3., poopravené; konečně 1890 Engels vydal vydání 4. Toto vydání je asi definitivní; vedle některých oprav věcných vyznamenává se přesnou revizí citátů u Marxe tak četných. II. svazek s názvem Der Cirkulationsprocess des Kapitals vydal Engels 1885; 2. vydání, opravené jen slohově, 1893. III. svazek, Der Gesammtprocess der kapitalistischen Produktion, vyšel o dvou částech taktéž péči Engelsovou 1894. Svazek IV., obsahující historii theorií o nadhodnotě, vyjde redakcí Kautského.

Zur Kritik der politischen Oekonomie. Vyšlo 1859. Je to sice jen původní znění prvního oddílu Kapitálu, ale obsahuje více historických úvah než Kapital. Kautsky vydal spis nově 1897.

Das Elend der Philosophie. Antwort auf Proudhon's Philosophie des Elends. Spis vyšel francouzsky 1847: Misere de la philosophie. Réponse a la Philosophie de la Misere de M. Proudhon. Bruxelles et Paris 1847. Německý překlad je opraven podle rukopisných údajů Marxových: Deutsch von E. Bernstein und K. Kautsky. Mit Vorwort und Noten von Friedrich Engels. 1885. 2. vydání 1892. Připojeny jsou výňatky z uvedeného spisu Zur Kritik der politischen Oekonomie a německý překlad Marxovy řeči o svobodné tržbě, připravené roku 1847 a proslovené v Bruselu 9. ledna 1849: Discours sur la question du libre échange.

Manifest der kommunistischen Partei. London 1848. Manifest je pracován s Engelsem (původně vyšel anonymně); vydáván později s názvem Das kommunistische Manifest. Mit Vorreden von Karl Marx und Friedrich Engels. 5. vydání. Berlin 1891.

Die Klassenkämpfe in Frankreich 1848 bis 1850. Abdruck aus der Neuen Rheinischen Zeitung, Politisch-ökonomische Revue. Hamburg 1850. Mit Einleitung von Friedrich Engels. 1895.

Der Achtzehnte Brumaire des Louis Bonaparte. 1852. 3. vydání 1889.

Revolution und Kontre-Revolution. In's Deutsche übertragen von K. Kautsky. 1896. Řada článků o roku 1848 psaných Marxem 1851 a 1852 do newyorského deníku Daily Tribune.

The Eastern Question. A Report of Letters written 1853-1856 dealing with the events of the Crimean War. Edited by Eleanor Marx-Aveling and Edward Aveling. 1898.

Zur Kritik der Hegelschen Rechtsphilosophie (Einleitung) a Zur Judenfrage v revui Deutsch-Französische Jahrbücher 1844 (vyšel jen 1. a 2. sešit v Paříži).

Die heilige Familie oder Kritik der kritischen Kritik. Eine Streitschrift gegen Bruno Bauer zur Aufklärung des Publikums über die Illusionen der spekulativen Philosophie und über die Idee des Kommunismus als die Idee des neuen Weltzustandes. Von Friedrich Engels und Karl Marx. 1845. (Pozdější podtitul: Gegen Bruno Bauer und Consorten.)

Spisy Friedricha Engelse

Úplnější seznam prací Friedricha Engelse vyšel taktéž v uvedené příručce Handwörterbuch der Staatswissenschaften.

Herrn Eugen Dühring's Umwälzung der Wissenschaft. 1878. 2. vydání (1885) je definitivní, neboť 3. vydání (1894) má dodatky jen nepatrné. Kapitola X. druhé části psána je Marxem. Engelsův spis vyvolán Dühringovými: Curcus der Philosophie als streng wissenschaftlicher Weltanschauung und Lebensgestaltung (1875); Curcus der National und Socialökonomie nebst einer Anleitung zum Studium und zur Beurtheilung von Volkswirtschaftslehre und Socialismus (1873, 3. vydání 1892); Kritische Geschichte der Nationalökonomie und des Socialismus (1871, 3. vydání 1879). Dühring v nových vydáních tu a tam odpovídá na spis Engelsův.

Ludwig Feuerbach und der Ausgang der klassischen deutschen Philosophie. Revidierter Sonder-Abdruck aus der Neuen Zeit (tam 1886). Mit Anhang: Karl Marx über Feuerbach vom Jahre 1845. Vyšlo 1888. Spisek vznikl jako referát o knize: C. N. Starcke: Ludwig Feuerbach. 1885.

Der Ursprung der Familie, des Privateigenthums und des Staates. Im Anschluss an Lewis H. Morgan's Forschungen. 1884. 4. vydání 1892.

Die Entwickelung des Socialismus von der Utopie zur Wissenschaft. 1883. 4., doplněné, vydání 1891. Při anglickém vydání tohoto spisu (Socialism Utopian and Scientific. Tranlated by Edward Aveling. With a Special Introduction by the Author. 1892) je důležitý úvod Engelsův. Spis je rozšířené zpracování některých partií spisu proti Dühringovi (I = Dühring I, I strana 1-4, III, I strana 274; II = Dühring I, I strana 5; III = Dühring II, VII strana 214); na konci je přídavek jednající o germánské marce podle G. L. Maurera.

Die Lage der arbeitenden Klasse in England. Nach eigener Anschauung und authentischen Quellen. 1845. 2. vydání 1892.

Spisy Ferdinanda Lassalla

Ferdinand Lassalle's Reden und Schriften. Tři svazky. New York. 1883. V pověření představenstva sociálnědemokratické strany znova vydal Eduard Bernstein: Neue Gesammt-Ausgabe. Mit einer biographischen Einleitung herausgegeben von Ed. Bernstein, London. Tři svazky. Vyšly v Berlíně: I. 1892, II. a III. 1893.

Jiní němečtí socialisté

Dnes mezi německými socialisty jako spisovatelé a žurnalisté vynikají Karl Kautsky, Eduard Bernstein, Heinrich Cunow, Konrad Schmidt, Franz Mehring, August Bebel, Wilhelm Liebknecht, Georg von Vollmar, Eugen Ernst a jiní.

Karl Kautsky je hlavním redaktorem vědecké socialistické revue Die Neue Zeit; z jeho prací jmenuji:

Karl Marx' Oekonomische Lehren. Gemeinverständlich dargestellt und erläutert. 1887. 4. vydání 1893;

Das Erfurter Programm in seinem grundsätzlichen Theil erläutert. 1892;

Der Parlamentarismus, die Volksgesetzgebung und die Socialdemokratie. 1893. Český překlad Antonína Reise 1895.

Eduard Bernstein mívá důležité články v Die Neue Zeit (Probleme des Socialismus a jiné); srovnej:

Gesellschaftliches und Privat-Eigenthum. Ein Beitrag zur Erläuterung des socialistischen Programms. 1891.

Heinrich Cunow: Die Verwandschaftsorganisation der Australneger. Beitrag zur Entwickelungsgeschichte der Familie. 1894;

Die sociale Verfassung des Inkareichs. Eine Untersuchung des altperuanischen Agrarkommunismus. 1894; a četné články.

Konrad Schmidt: Die Durchschnittsprophitrate auf Grundlage des Marx'schen Weltgesetzes. 1889; a mnoho článků.

Franz Mehring je literární historik a dějepisec německé sociální demokracie:

Die Lessing-Legende. Eine Rettung. Nebst einem Anhange über den historischen Materialismus. 1893.

August Bebel: Die Frau und der Sozialismus. 1883. 25. vydání 1895;

Unsere Ziele. 6. vydání 1886;

Charles Fourier. Sein Leben und seine Theorien. 1890.

Wilhelm Liebknecht vyniká jako žurnalista; z menších prací jmenuji:

Zur Grund- und Bodenfrage. 1874;

Wissen ist Macht, Macht ist Wissen;

Was die socialdemokraten sind und was sie wollen; a jiné brožurky.

Georg von Vollmar: Über die nächsten Aufgaben der deutschen Socialdemokratie. 1891;

Über Staatssozialismus. 1892.

E. Bernstein, C. Hugo, K. Kautsky, P. Lafargue, Franz Mehring, G. Plechanow: Die Geschichte des Sozialismus in Einzeldarstellungen. Svazek I.: Die Vorläufer des neueren Sozialismus. Část 1.: Karl Kautsky: Von Plato bis zu den Wiedertäufern. 1895. Obsahuje tři kapitoly: 1. Der platonische und der urchristliche Kommunismus. 2. Die Lohnarbeiter im Mittelalter und im Zeitalter der Reformation. 3. Der Kommunismus im Mittelalter und im Zeitalter der Reformation. Část 2.: Von Thomas More bis zum Vorabend der französischen Revolution. 1895. Obsahuje čtyři kapitoly: 4. Die beiden ersten grossen Utopisten. Thomas More. Vo n K. Kautsky. Thomas Campanella. Von P. Lafargue. 5. Kommunistische und demokratisch-sozialistische Strömungen während der englischen Revolution des 17. Jahrhunderts. Vo n Ed. Bernstein. 6. Die Niederlassungen der Jesuiten in Paraguay. Vo n P. Lafargue. 7. Der Sozialismus in Frankreich im 17. und 18. Jahrhundert. Vo n C. Hugo. Na konci je připojen dodatek: Die religiösen kommunistischen Gemeinden in Nordamerika. Von C. Hugo. Svazek III.: Franz Mehring: Geschichte der Deutschen Sozialdemokratie. Část 1.: Von der Julirevolution bis zum preussischen Verfassungsstreite 1830-1863. 1897. Část 2.: Von Lassalles offenem Antwortschreiben bis zum Erfurter Programm 1863-1891. 1898. (Kniha je jiná než téhož spisovatele: Geschichte der deutschen Socialdemokratie. 1877; v ní byl proti sociální demokracii.)

Upozorňuji ještě na práce:

Joseph Dietzgen: Das Acquisit der Philosophie und Briefe über Logik. Speziell demokratischproletarische Logik. 1895;

Die Religion der Sozialdemokratie. Kancelreden. 5., rozmnožené, vydání 1891.

Fr. Lütgenau: Natürliche und sociale Religion. 1894.

Rudolf Peters: Der Glaube an die Menschheit. Naturwissenschaftlich, psychologisch und geschichtlich begründet. 1896.

J. Stern: Die Philosophie Spinozas. Erstmals gründlich aufgehellt und populär dargestellt. 2. vydání 1896.

Anglická a americká literatura socialistická

Anglická literatura socialistická je velmi bohatá, jenže u nás málo známá.

Henry Mayers Hyndman: The Historical Basis of Socialism in England. 1883.

Commercial Crises of the Nineteenth Century. 1892.

Ernest Belfort Bax, právník a soudruh Morrisův: The Religion of Socialism. Being Essays in Modern Socialist Criticism. 1886. 4. vydání 1896;

The Etics of Socialism. Being further Essays in Modern Socialist Criticism &. 1889. 3. vydání 1893;

Outspoken Essays. 1897.

A Handbook of the History of Philosophy for the use of Student's. 2. vydání 1888.

William Morris, básník a romancier socialistický: Art and Socialism. 1884.

William Morris s Ernestem Belfortem Baxem vydali: Socialism, its Growth and Outcome. 1893.

William Morris s Henry Mayersem Hyndmanem vydali: A Summary of the Principles of Socialism. 1892.

Edward Aveling, zeť Marxův, spojuje učení Marxovo s darwinismem; napsal: The Student's Marx. An introduction to the Study of Karl Marx Capital. 2. vydání 1892. Po anglickém způsobu výtah z prvního svazku Kapitálu pro studenty, ne dosti průhledný.

Edward and Eleanor Marx-Aveling: The Woman question. 1887.

Fabiové vydali za redakce Bernarda Shawa Fabian Essays on Socialism. 1889; poučení to o hlavních oborech socialismu: Bernard Shaw: The Economic Basis of Socialism (základ hospodářský); Sidney Webb: Historie Basis (vývoj historický); William Clarke: Industrial Basis (vývoj průmyslový); Sydney Oliver: Moral Basis (socialismus ze stanoviska etického); Graham Wallas: Property (vlastnictví ve státě socialistickém); Annie Besantová o průmyslu ve státě socialistickém; Bernard Shaw: Transition to Social Demokracy (přechod k sociální demokracii); Hubert Bland: The Outlook (výhled). Tyto eseje vyšly německy: Englische Sozialreformer. Herausgegeben von M. Grünwald. 1897; česky: Fabiánská pojednání o socialismu;

Bernard Shaw: Die Illusionen des Socialismus (ve vídeňské revui Zeit 1896);

The Impossibilities of Anarchism. 1893. Fabian Tract No. 45;

The Quintessence of Ibsenism. 1891.

Sidney Webb: Socialism: True and False. Fabian Tract No. 45;

Socialism in England. 1890. 2. vydání 1893;

The London Program. 1891.

Sidney Webb se svou ženou Beatricí, rozenou Potterovou: History of Trades Unionism. 1894. Německy: Die Geschichte des Britischen Trade-Unionismus. Deutsch von R. Bernstein. Mit Noten und einem Nachwort versehen von Ed. Bernstein. 1895;

Industrial Democracy. 1897. Německy počíná vycházet od C. Huga: Die Theorie und Praxis der englischen Gewerkvereine. 1897.

Beatrice Potterová (paní Webbová) napsala: The Cooperative Movement in Great Britain. 1891. Německy vydal Lujo Brentano.

Der Socialismus in England. Geschildert von englischen Sozialisten. Deutsche Originalausgabe von H. Kurella. 1898: William Morris; Sidney a Beatrice Webbovi; Henry Mayers Hyndman a Ernest Belfort Bax, marxisté; Brooke Foss Westcott, socialista křesťanský; Robert Blatchford a Tom Mann za dělnickou stranu nezávislou; Bernard Shaw; Mowdsley, W. H. Abraham a Henry Austin,

nesocialističtí tradeunionisté; John Burns; Sidney Ball, docent univerzity oxfordské.

Poučná je také sbírka statí čelných spisovatelů s titulem Forecasts of the Coming Century by a decade of Writers. 1897: William Morris (Sociální ideál v umění), H. Russell Smart (Program socialistického parlamentu), Alfred Russell Wallace (Opětná okupace venkovské půdy), Tom Mann (Trade unionism a kooperace), Miss Stacy (Století ženského umění), Miss Margaret Mc Millan (Prostředky a účely vychování), Grant Allen (Přirozená nerovnost), Bernard Shaw (Iluze socialismu), Henry Stephens Salt (Socialismus a literatura), Edward Carpenter (Přechody k svobodě).

Upozorňuji ještě na duchaplného originálního myslitele Edwarda Carpentera: Civilisation, its Cause and Cure and other Essays. 1889. 4. vydání 1895.

Ještě:

Karl Pearson: The Changes of Death and other Studies in Evolution. 1897.

Z Američanů vyniká Laurence Gronlund, rodem Dán: Our Destiny: The Influence of socialism on Morals and Ethics. An Essay in Ethics. 2. vydání 1891;

The Coming Revolution. 1880;

Cooperative Commonwealth. 1884;

Çaira. 1888.

Francouzští marxisté

Italská literatura socialistická

Holanďané

Slovanští socialisté

Vědecké a literární časopisy marxistické Anarchistická kritika marxismu Nesocialisté Sociologie Socialism křesťanský

Evangelický

Katolický

Pravoslavný Publikace národohospodářské a státovědecké

Soustavné spisy národohospodářské

Příručky národohospodářské a státovědecké Encyklopedie socialismu od autorů socialistických Bibliografie socialismu

Část druhá

MATERIALISM HISTORICKÝ

Kapitola druhá: Marxova-Engelsova noetika a metafysika: materialism positivistický

Oddíl A: Marxův vývoj vědecký a filosofický

Vývoj evropského myšlení po francouzské revoluci. Filosofie se stává politicko-sociální a vědeckou (positivistickou). Marx a Engels pod vlivem nové filosofie německé; francouzské a anglické

Marx a Engels přicházejí Feuerbachem od heglovství k positivismu. Marx a Feuerbach

7. Marxův vývoj od německé filosofie k socialismu. Marx filosofem podstatně německým. Německá filosofie méně ideologická než Marx soudí.

8. Marx a Hegel. Marxův historismus heglovský stává se Feuerbachovým vlivem materialistickým: materialism historický

Marxův filosofický základ, řekl bych jeho filosofická kostra, je ve filosofii Heglově. Ducha Marxova formoval Hegel. Heglovskou kostru vyplnil měkkými částmi Feuerbach a heglovská levice. Nemůže tedy běžet jen o to, které jednotlivé myšlenky Marx má od toho nebo onoho - Marx myslil a pracoval s celou řadou lidí sobě více méně příbuzných duchem a směrem. Nalezneš proto v tom onom shodu například se Stirnerem, s Rugem, s Bauerem i jinými.

Z Feuerbacha má Marx svůj materialistický pozitivism, který pak byl vlivy pozitivismu francouzského a anglického ustálen a upřesněn. Tímto pozitivismem se také stává Marx odborným národním hospodářem.

Svůj socialism má Marx také z Feuerbacha a z filosofie německé; socialism francouzský a anglický zesilují jen původní základ domácí a myšlení vlastní.

Zde bych chtěl učinit poznámku o německé filosofii, poznámku, jak se mi zdá, pro náš úkol dost důležitou. Marx i Engels stále vytýkají německé filosofii mlhavost, ideologii, nepraktičnost, neživotnost a chválí si filosofii francouzskou a anglickou. Nechtěl bych dokazovat, že výtky Marxovy jsou docela plané; ale jistě jsou přepjaté, třebaže se opakují stále a od Němců samých.

Německá filosofie je už od XVIII. století historická (Herder, Lessing) a v XIX. století je sociální a pořád sociálnější (Fichte, Hegel a jiní). Není pravda, že si života nevšímá. Není pravda, že je tak mlhavá a nepraktická: Kant, jako Hume a Locke před ním, musIl se podejmout kritiky, bez kritiky, noetiky a metafyziky filosofie být nemůže. Já proto nevidím ve Fichtově "Já jsem" jen noetický subjektivism, nýbrž slyším z toho také mravní a politické sebevědomí muže, jenž se postavil Napoleonovi. Zkrátka - kdo se na německou filosofii nebude dívat jen školsky, kdo se ohlédne po vědecké činnosti německé, kdo si připomene, jak německá filosofie a zvláště filosofie dějin pracovala k národnímu uvědomění, ten snadno postřehne, trvám, mezi spekulacemi a la Hegel a řekněme mezi Bismarckovou politikou krve a železa organickou spojitost a vnitřní příbuznost.

Marx, jako jiní, byl unesen vlivy francouzskými a anglickými. Ale přeceňoval je a zvláště přeceňoval jejich působení na sebe samého. Je bez odporu, že Saint-Simon, Proudhon, Fourier a jiní - dříve již Voltaire, Rousseau - a stejně pak Angličané (mezi nimi později také Darwin) měli na Marxe vliv značný; ale přesto vždycky Marx zůstával hegelovcem a filosofem podstatně německým. Vliv francouzský se proto časem téměř všecek ztratil. Marxe, jako Heineho a jiné Němce v letech čtyřicátých vábila francouzská politika a poměrná svoboda; vábila je revoluce a francouzský radikalismus a revolučnost; ale to přešlo. Marx se ve třetím svazku svého Kapitálu vzdal této revolučnosti, které je prvý svazek pln, a Engels dal na konci svého života docela zřejmě a nepokrytě revoluci vale. Marx a Engels, jak později dokážu, vrátili se prostě sami k sobě.

Vlivy anglické byly silnější a s německými sourodější než vlivy francouzské, ale ani ony nepřemohly původní a prvotní německé organisace Marxova ducha. Marxův sloh má sice anglicismy, ale to všecko lpí spíše na povrchu.

Na Marxe, pravím, Hegel měl vliv největší a rozhodující. Feuerbach, podle slov Engelsových, byl jen v "mnohém ohledu prostředečním členem mezi filosofií Hegelovou a názorem naším". Heglem se Marx naučil na svět dívat historicky, naučil se vidět v historii stálý a nepřetržitý vývoj. Marx, jak jsme již viděli, akceptoval Feuerbachova člověka obcového, ale toho člověka, jak nám praví Engels, pozoruje, jak v historii jedná. Obcový člověk Feuerbachův je Marxovi člověkem povýtce historickým. A protože Marx přeměnil Feuerbachem Heglův panteismus a idealismus v materialism,

proto je jeho filosofie materialismem historickým.

Vlivy francouzské opět tento původní heglovský historism jen zesílily. Francouzové měli po revoluci pochopitelně pro historický vývoj smysl zbystřený, a slyšíme, že Marx v Paříži studoval nejen socialisty, nýbrž také francouzské historiky. Později, už v Anglii, podporoval Marxe v jeho historismu moderní evolucionism, najmě darwinism.

V následujícím rozboru budeme se muset zabývat Marxovým historismem častěji; v této části naší studie běží zatím o filosofický a vědecký vývoj Marxův. Ale vidíme už teď, že historism je Marxův počátek a konec, ale ovšem historism materialistický; historický materialism je oficiální název marxismu, jejž Engels v úvodě ke svému spisu o Feuerbachovi emfaticky prohlašuje za nový názor na svět.

Vývoj tohoto nového názoru je vyznačen jmény: Hegel - Feuerbach - Marx; panteism - humanism -socialism; Bůh - člověk - proletář. Heglovský bůh je Marxem demokratisován, socialisován, proletarisován.

Podrobného srovnání Marxe s Heglem není nám třeba. Heglova filosofie je dost známa, a bude tudíž všecek následující výklad vždy znova potvrzovat, že Marx byl filosoficky a methodicky skutečně nejvíce vyškolen Heglem. Marx a Engels to říkají sami často a dost určitě. Feuerbach působil na Marxe také silně, nechytil však Marxe svou metodou a způsobem myšlení tak jak Hegel. Hegel působil na Marxe od samého počátku a stále; a nepůsobil jen bohatostí a hloubkou svých myšlenek, nýbrž také celkovostí (třebaže umělou) své velkolepé soustavy a hlavně celou svou methodou.1)

Snad se mi však namítne, proč srovnávám Marxe obšírněji jen s Feuerbachem, když sám připouštím, že jeho vliv na Marxe byl slabší než vliv Hegelův? Toto srovnání jsem provedl proto, že Feuerbach není tak znám jako Hegel; v dějinách filosofie věnuje se mu místa málo, a pokud vidím, neurčuje se jeho místo v dějinách moderního myšlení správně. Ani v monografiích. Nevidí se totiž, že Feuerbach obnovuje v podstatě positivism a humanism Humův; tím se pak jeho vliv na Marxe jeví v jiném světle, než se obyčejně vykládá. Neboť opakuji ještě jednou a vyložím hned obšírněji: pro Marxe je vliv positivismu rozhodující. Feuerbach má však právě svým positivismem pro pochopení nové německé filosofie význam dosud nenáležitě zanedbávaný.2)

Mimoto chtěl jsem alespoň přibližně charakterisovat heglovskou levici, z níž a s níž se Marx vyvíjel: k tomu konci je stručný rozbor Feuerbachovy filosofie nezbytný.3)

Trvám, že toto vymezení vlivu Heglova odpovídá nejlépe tomu, co k věci říká Engels ve spise o Feuerbachovi (na straně 8): tento panegyrikos Engelsův na Hegla je jistě cítěn a míněn velmi upřímně.

Nám k tomu Feuerbach je důležitý tím, že měl značný vliv na Augustina Smetanu a na Karla Sabinu (Duchovný komunismus).

I vlivy Heglovy na Marxe se určují chronologicky. Struve (Neue Zeit 1895-1896 II, 71) míní, že se Marx k Heglovi vrátil teprve v spisech pozdějších (Zur Kritik der Politischen Oekonomie 1859, Das Kapital 1867); Cunow (Neue Zeit 1895-1896 II, 410) říká, že se Marx přimkl (Anschluss) k Heglovi teprve na počátku let padesátých, v starších publikacích prý toho ještě nebylo. Já vidím vlivy Heglovy na Marxovi v dobách všech a od samého počátku. Struve sám uvádí příklad o státě, že prý Marx pojímal stát roku 1842 docela heglovsky. Já jsem uvedl pro tuto shodu v prvé době Marxovy spisovatelské činnosti dokladů více. Že se Marx na Hegla dívá brzy kriticky, neznamená, že vlivu Heglovu nepodléhal. Naopak. Ke kritice Hegla ho vede také Feuerbach; to stadium se jeví hlavně v Heilige Familie. Ale to je docela jiná kritika než kritika na příklad Grüna nebo i Proudhona. Jsou sice v Heilige Familie (na příklad na straně 16) proti filosofii Heglově slova ostrá, ale hned zase i uznávající (na příklad na straně 85); není pochybnosti, že Heglovu filosofii Marx pokládal za summum filosofie německé. Proti mínění Cunowa mluví články v Deutsch-

Französische Jahrbücher (1844): v právní a státní filosofii Heglově vidí Marx jediné německé dějiny, stojící na výši moderní doby. Heglův vliv je vidět ve spise proti Proudhonovi a ve všech pozdějších pracích: politické spisy let padesátých jsou psány heglovskou methodou (Der Achtzehnte Brumaire des Louis Bonaparte, výklad roku 1848, a jiné). Práce starší jeví i slohově vliv Heglův, jenže stálé užívání antithesí je heglováním vnějším; v Kapitále (první svazek) je i sloh i celá methoda zralejší, ale i o tomto spise Marx později (1873) sám vyznal, že v něm tu i tam koketoval s Heglovým způsobem vyjadřování.

Oddíl B: Marxův historism: Dialektika materialistická

9. Marx přetvořuje Heglovu dialektiku materialisticky

Marx i Engels cení u Hegla nade všecko methodu dialektickou. V Heilige Familie chválí sice Marx Feuerbacha také proto, že Heglovu dialektiku zrušil, ale už ve spise proti Proudhonovi poučuje svého odpůrce o dialektice správné a ve spisech pozdějších, zvláště také v Kapitále, užívá sám methody dialektické pilně. Engels pak ve spise proti Dühringovi vykládá učení o dialektice obšírně a jako hlavní methodu Marxovu.

Pro nás tu postačí orientovat se o podstatě dialektiky Marxovy podle stručného výkladu, podaného Engelsem ve spise o Feuerbachovi.1)

Slyšíme tedy, že dialektiky ve formě Heglově nebylo lze upotřebit: Heglovi je dialektika sebevývojem absolutního pojmu, jenž - kde se vzal tu se vzal - od věčnosti provádí nezávisle na myslícím mozku lidském svou hru kosmickou a historickou; tuto ideologii Marx a Engels prý vyřídili, nahradivše ji psychologií, a tudíž i dialektikou materialistickou.

My, praví Engels i ve jménu Marxově, brali jsme pojmy své hlavy zase materialisticky za odlitky (Abbilder) skutečných věcí, kdežto Hegel skutečné věci měl za odlitky toho onoho stupně absolutního pojmu. Tím byla dialektika redukována na vědu o obecných zákonech pohybu jak světa vnějšího, tak také lidského myšlení. Tím byla dána dvojí řada zákonů, co do věci totožných, co do výrazu různých potud, pokud totiž lidská hlava jich může užívat s plným vědomím, kdežto v přírodě a posud většinou také v dějinách lidstva se uskutečňují v nekonečné řadě zdánlivých nahodilostí bezvědomě a ve formě vnější nutnosti.

Tím se pojmová dialektika stala vědomým odrazem, reflexem dialektického pohybu světa skutečného; Heglova dialektika byla takto postavena na hlavu nebo, lépe řečeno, obrácena zase na nohy, neboť na hlavě stála. Z Heglovy dialektiky stala se Marxem dialektika materialistická.

Marx vyloupl takto podle Engelse z Heglovy ideologické skořápky zdravé jádro: svět není komplexem hotových věcí, nýbrž komplexem procesů, v nichž věci zdánlivě stabilní neméně jako jejich myšlenkové odlitky (Gedanken-Abbilder) v naší hlavě, pojmy, prodělávají nepřetržitou změnu vznikání a zanikání, v kteréžto změně při vší zdánlivé nahodilosti a přes všecky okamžité regresy (Rückläufigkeiten) nakonec se uplatňuje pokračující vývoj.

Tato veliká a hlavní myšlenka přešla od doby Heglovy do obecného vědomí, a v této obecné formě nikdo se jí už nebude vzpírat; ale je jiné, dokládá Engels, uznávat ji za frázi a skutečně ji provádět v jednotlivostech v každém vědeckém oboru.

Důsledně provedena, ta myšlenka znamená, že pro vědecký výklad přestávají všechna absolutní řešení a věčné pravdy.

Člověk je si stále vědom, že jeho poznání je nutně obmezené, protože je podmíněno poměry, za nichž jsme ho nabyli; mimoto postřehujeme, že protivy pravdy a klamu, dobrého a zlého, totožného a rozdílného, nutného a nahodilého a tak dále, které byly staré metafyzice nepřekonatelnými, jsou protivami jen relativními: co se teď pokládá za pravdu, má svou skrytou a později zjevnou stránku

nepravdivou, co teď je nepravdou, má svou stránku pravdivou, pro kterou bylo pravdou dříve.

Nevím, co si z tohoto výkladu čtenář vybere - mně, přiznávám se, dialektika Heglova i ve způsobu materialistickém není než hokus-pokusem.

Jen si připomeňme, co Heglova dialektika vlastně je, a přesvědčíme se, že Marx a Engels touto metafyzickou pavučinou převlékli svůj materialistický kožich velmi zbytečně.

Engels si namlouvá, že dialektika panovala ve filosofii od nejstarší doby, jako by Marx pokračoval na cestě správné a vyzkoušené; ale toto mínění není správné. Engels přijímá v tom, jako i jinde, Heglovo poučení bez dostatečné kritiky. Dialektika Heglova má svůj původ v německém idealismu pokantovském a především ve Fichtově idealismu absolutním: podle Fichte objekt (svět) na subjekt nepůsobí - odkud svět vzít a nekrást? Absolutnímu subjektivismu (idealismu) nezbývá tedy než druh nějaké zázračné emanace - dialektický proces. Podle formule: teze-antiteze-synteze: Já klade Ne-Já a poznává, že s tímto Ne-Já je totožné. Lidsky řečeno: Jsem-li jen já, já subjekt, a jsem-li k tomu Já veliké, absolutní, pak ovšem ten vnější svět (Ne-Já) stvořuji - jsem přece bohem; tím tvořením je však mé poznávání - iluze absolutního subjektivismu nedá se jinak, jen poněkud slušně držet. Protože svět uznat musím, namlouvám si, že mé myšlenky, mé poznávání toho světa je věcí hlavní, ba tím světem samým...

Absolutní idealismus Fichtův a po něm Schellingův a Hegelův byl reakcí proti skepsi Kantově a Humově. Kant učil, že věci o sobě poznat nelze; Fichte v tom Kantovi odporoval - ale odporoval tomu zesílením Kantova idealismu. Proti skepsi a kriticismu vznikl takto německý idealismus pokantovský se svou mystikou a mystickou gnosí. Němečtí idealisté jsou Fausty, jsou Napoleony filosofie - bohorovní autokraté, geniální romantikové myšlenky. Rosenkranz se snažil dokázat, že Hegel Kanta "dovršil" - dovršil ho, ale vnějšně, nahradil jeho skeptický kriticism subjektivistickým absolutismem. Asi tak, jak Napoleon dovršil revoluci. Hegel neviděl v Napoleonovi duši světovou nadarmo!

Kant dokazoval, že pojmy bez názorů jsou prázdné Hegel hlásá, že duch si dává svou svobodnou činností sám svůj vlastní absolutně platný obsah a své absolutně platné formy. Při všem idealismu zůstala Kantovi východiskem poznání empirie - Heglovi je v nejlepším případě příležitostí k filosofování. Kant se snažil vymezit poznávací činnost psychologicky a noeticky, vymezit, co je našeho, co máme zvenčí - Hegel zrušiv meze objektu a subjektu se svého pantheistického monismu nečiní už rozdílu mezi poznáním a objektem, duch a svět splývají. Kant postavil nad smysly a nad rozum (Verstand), poznávající skrze pojmy, rozum vyšší (Vernunft) - Hegel ještě nad Kantovu "Vernunft" vyzdvihl "Übervernunft" , ducha, ducha absolutního. Tento absolutní duch proniká a překonává svou vyšší schopností všecku protivu ducha a světa - a vůbec všecko jeho poznání je dialektické. Jak Fichtovi splývá Já s Ne-Já, tak Heglovi splývají protivy všecky: věta sporu, o kterou se všecko myšlení opírá a kterou všecky filosofie uznávají za nejvyšší zákon myšlení, neplatí, pojem protivy je podstatnou součástí pravdy. To, co jest, myslí Hegel, zároveň také není, proto, že všecko vlastně jen vzniká a stále vzniká - starý Herakleitos se svým "Všecko teče" měl pravdu. Rozum obyčejný všude vidí protivy, ale rozum vyšší postřehuje totožnost protiv ve vyšší jednotě.

To je tedy podstata heglovské dialektiky, kterou Marx a Engels přijímají a materialisticky utvářejí.

Nebudeme se pouštět do abstraktních noetických výkladů, ale ujasníme si na příkladech, co to ten

materialisticko-dialektický proces jest:

Teze: Monopol feudální, předchůdce konkurence.

Antiteze: Konkurence.

Synteze: Monopol moderní (buržoasní).

Tento monopol moderní (abychom poznali dialektickou hantýrku už najednou) je negací monopolu feudálního, pokud předpokládá konkurenci; zároveň však je negací té konkurence, pokud je monopolem. Je tudíž monopol moderní monopolem "synthetickým" neboli "negace negací", jednotou protiv.2)

Anebo příklad z přírody: Motýlové vznikají z vajíčka negací vajíčka; dozrávají, páří se a jsou opět negováni, zmírají, jakmile samička nakladla svá vajíčka. Negací negace vznikají tedy sta a tisíce motýlů.

Anebo: zrnko ječmenné: klíčí, vyrůstá v rostlinu (negace zrna). Kvete, oplodňuje se a vydává zase semena ječmene; když tato semena dozrají, odumírá stéblo (negací negace).

Anebo: Původní materialism řecké filosofie byl negován idealismem, a ten zase byl negován materialismem moderním.

Anebo: Původní komunism - vlastnictví soukromé (negace komunismu) - komunism budoucí (negací negace).

Anebo podle Rousseaua: Původní rovnost lidí - pozdější nerovnost - opětná rovnost vyšší.3)

Z těchto příkladů čtenář poznává, že jde vlastně o věc velmi prostou, "kterou může pochopit každé dítě, jakmile se zbavíme tajemného krámu, do kterého ji zahaluje stará filosofie idealistická". Dialektický vývoj, jak to Engels sám formuluje, není nic jiného než "příčinný svazek pokroku od nižšího k vyššímu, pokroku uskutečněného přes všecky pohyby cikcakové a všecky okamžité kroky zpět".4)

Je-li tedy věc tak dětsky prostá, k čemu tolik mluvení a vykládání?

Ba, k čemu - ale Marx a Engels přijali právě ten tajemný krám idealistické scholastiky, a tak nezbývá než ji vyložit a zároveň ukázat, že si ji Marx a Engels vypůjčili u Hegela neprávem. Neprávem si vypůjčili vůbec, a ještě větším neprávem, že se stali dlužníky idealismu ze svého stanoviska materialistického. Dialektika materialistická je contradictio in adiecto.

Podle noetiky Marxovy-Engelsovy je pojem pouze reflexem věcí v mozku; jaký ten reflex je a jak je vůbec možný, to zatím nechme stranou. Ale jistě z tohoto hlediska je Heglova pojmová dialektika nemožná. Marx neliší, jako Hegel, dvojího poznání, vyššího (dialektického) a jen rozumového, protiv nepřekonávajícího; Marx neuznává poznatků apriorních (Engels začíná svou polemiku proti Dühringovi důrazným odmítáním apriorismu), nemá ani apriorních nazíracích forem času a prostoru (tomu Engels stejně věnuje kapitolu zvláštní); Marx vůbec není subjektivista respektive idealista, Marx zavrhuje tudíž Heglovu dialektiku docela důsledně. Engels a Marx chválí také Feuerbacha, že překonal heglovskou dialektiku - ale, ejhle, přesto ji dodatečně přijímají v plném rozsahu.

Ovšem, Marx a Engels hledají odůvodnění dialektiky jen v přírodě: "příroda je zkušebným kamenem dialektiky" - "v přírodě koneckonců je hospodářství dialektické, ne metafyzické".5) Ale z přírody dostává se dialektika do mozku (mozek je přece také příroda!), a tak tedy má nakonec materialism stejnou methodu jako idealism. Marxův materialism má stejně jako Hegel týž hlavní zdroj dialektiky, neuznává totiž věty sporu - čtenář si vzpomene, jak je něco pravdivé a falešné zároveň; Engels, docela jako Hegel, je nadšen Herakleitem. Marx vidí v pohybu zdroj všeho života: žijeme uprostřed stálého pohybu, nehybná je jen naše abstrakce pohybu - mors immortalis.6). "Celá historie je stálým přeměňováním lidské přirozenosti."7)

Nebudeme se tedy divit, když Engels akceptuje pod rukou výslovně také dialektiku subjektivní.8)

Toto přejímání Heglovy methody je pro Marxe a Engelse charakterističtější než závislost na tom onom učení jednotlivém. Ve vědě methoda je důležitá, je téměř všecko. Je sice pravda, že Marx a Engels proti Heglovi vystupují a odsuzují právě jeho methodu. Ale nemůže se proti Heglovi více a pilněji mluvit, než mluvil Schopenhauer; Schopenhauer viděl také Heglovy vady, a přece si sám nevede methodou méně fantastickou a subjektivní než Hegel. Podobně Marx a Engels marně se vzpírali protitlaku Heglovu.

Engels: Ludwig Feuerbach und der Ausgang der klassischen deutschen Philosophie, 44.

Příklad Marxův: Das Elend der Philosophie, 137.

Příklady z Engelse: Herrn Eugen Dühring's Umwältzung der Wissenschaft, 138 a další.

Engels: Ludwig Feuerbach und der Ausgang der Klassischen deutschen Philosophie, 44.

Engels: Herrn Eugen Dühring's Umwältzung der Wissenschaft, 8.

Marx: Das Elend der Philosophie, 88, 91; Engels: Herrn Eugen Dühring's Umwältzung der Wissenschaft, 5.

Marx: Das Elend der Philosophie, 133.

Při výkladu zdánlivě správného poznání, že protivy a rozdíly v přírodě jsou jen relativní, praví: "Lze k němu dojít tím, že k němu býváme donuceni hromadícími se fakty přírodovědy; dostaneme se k němu snáze, jestliže dialektickému charakteru těchto faktů v ústrety přinášíme vědomí zákonů dialektického myšlení." (Engels: Herrn Eugen Dühring's Umwältzung der Wissenschaft, strana XIX.) Viz k tomu dále definici dialektiky jako vědy "čisté myšlenky" (§15) a další výklady o dialektice v dějinách (§53).

"Označuje-li tedy Marx proces jako negaci negace, nezamýšlí ho tím dokázat jako proces dějinně nutný. Naopak: když historicky dokázal, že se proces skutečně zčásti udál, zčásti že se ještě udát musí, označuje jej k tomu (zu dem) jako pochod uskutečňující se podle určitého zákona dialektického." (Engels: Herrn Eugen Dühring's Umwältzung der Wissenschaft, 136.)

10. Marxism a darwinism: Marxova dialektika a moderní evolucionism

To se také shodovalo s polemickou a kritickou povahou a způsobem Marxovým.

častěji; srovnej §§ 45, 84 i jiné.