Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Platón

Faidon

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Faidon

Faidon

Platón

ECHEKRATES, FAIDON

ECHEKRATES. Sám jsi byl, Faidone, u Sokrata onen den, kdy vypil ve vězení jed, čí jsi to slyšel od někoho jiného?

Faidon. Sám, Echekrate.

Ech. Nuže, co tedy mluvil ten muž před svou smrtí? A jak umíral? Rád bych to slyšel. Neboť z Fliuntu docela nikdo teď nechodí do Athén, ani odtamtud k nám už dlouhý čas nikdo nepřišel, kdo by nám byl mohl podati nějakou určitou zprávu o té věci, kromě toho, že byl usmrcen jedem; ale o ostatním nedovedl nikdo povědět nic.

Faid. Tedy jste se nedověděli ani o tom soudě, jakým způsobem byl proveden?

Ech. Ano, to nám kdosi vypravoval, a divili jsme se, že soud byl proveden už dávno a Sokrates, jak známo, byl popraven o mnoho později. Pročpak to bylo, Faidone?

Faid. Stala se mu, Echekrate, zvláštní náhoda; byla totiž právě den před tím soudem ověnčena záď lodi, kterou posílají Athéňané na Delos.

Ech. A tahle loď, co to je?

Faid. To je loď, jak vypravují Athéňané, na které kdysi Theseus odvážel na Krétu těch dvakrát sedm jinochů a dívek a zachránil je a také sám sebe zachránil. Tu prý tehdy učinili Apollonovi slib, že budou-li zachráněni, každý rok budou vypravovat na Delos sváteční poselství; a to od té doby až dosud opravdu stále rok co rok tomu bohu posílají. Nuže, kdykoli se počnou zabývat tou poutí, tu mají zvláštní zákon, že obec musí být čista a nikdo nesmí být z moci obce usmrcen, dokud ta loď nepřijde na Delos a zase sem nazpět; to trvá někdy velmi dlouho, když se stane a zadrží je větry. Počátek té pouti jest, když Apollonův kněz ověnčí záď té lodi; a to bylo, jak jsem řekl, právě den před tím soudem. Proto se tak prodloužil Sokratův pobyt ve vězení mezi odsouzením a smrtí.

Ech. Ale jak to bylo s tou smrtí samou, Faidone? Co se mluvilo a dělalo a kdo z jeho druhů byli u něho? Či úřady nedovolily, aby někdo byl přítomen, a skonal o samotě bez přátel?

Faid. Nikoli, byli někteří přítomni, a to dosti mnoho.

Ech. Nuže vynasnaž se nám tohle všechno co nejdůkladněji vypověděti, ač jestliže nemáš zrovna něco na práci.

Faid. Ne, mám volno a pokusím se vám to vylíčit; vždyť vzpomínati si na Sokrata, i když sám o něm mluvím, í když poslouchám o něm jiného, je pro mne vždy ze všeho nejmilejší.

Ech. A zrovna takové máš, Faidone, jistě i posluchače; nuže pokoušej se všechno vyložiti jak můžeš nejpodrobněji.

Faid. Jistě to byly zvláštní dojmy, které jsem při tom měl. Ani mne totiž nejímala lítost, že jsem přítomen smrti svého druha; vždyť se mi jevil ten muž tak šťastným, Echekrate, i svým chováním i svými řečmi, jak nebojácně a důstojně umíral, takže mi napadalo, že on, ani když jde do sídla Hadova, nejde tam bez božího řízení, nýbrž že i tam se jemu dobře povede, jako snad nikomu jinému. Proto tedy mne nejímala žádná lítost, jak by se zdálo přirozené u člověka přítomného při smutné věci, ale zase ani pocit libosti, že jsme ve filosofii, jak jsme byli zvyklí - neboť takového obsahu byly ty řeči - nýbrž cítil jsem něco naprosto podivného a jakousi nezvyklou směs libosti a zároveň i zármutku, když jsem uvažoval, že on má za chvíli zemříti. A všichni, co jsme tam byli, byli jsme asi v tomto stavu, hned jsme se smáli a hned zase plakali, a jeden z nás větší měrou než ostatní, Apollodoros - však ho asi znáš i jeho povahu.

Ech. Jak by ne?

Faid. Ten tedy byl docela zachvácen tou náladou a také i já sám jsem byl vzrušen i ti ostatní.

Ech. A kdo tam byli, Faidone, přítomni?

Faid. Ze zdejších tam byl tento Apollodoros a Kritobulos a jeho otec a ještě Hermogenes a Epigenes a Aischines a Antisthenes; pak tam byl i Ktesippos z Paianie a Menexenos a ještě někteří jiní ze zdejších lidí. Platon, myslím, byl nemocen.

Ech. A byli přítomni někteří cizinci?

Faid. Ano, Simmias z Theb a Kebes a Faidondes a z Megar Eukleides a Terpsion.

Ech. A což Aristippos a Kleombrotos, ti tam byli?

Faid. Ne, ti prý byli na Aigině.

Ech. Byl přítomen ještě někdo jiný?

Faid. Myslím, že tam byli asi jen tihle.

Ech. A co dále, jaké že to byly řeči?

Faid. Já se ti pokusím všechno od začátku vypovědět. Chodívali jsme totiž i v dřívějších dnech stále k Sokratovi, i já i ostatní, a scházeli jsme se ráno v soudní místnosti, v které se konal také jeho soud; byla totiž blízko vězení. Tu jsme pokaždé čekali, až bude vězení otevřeno, rozmlouvajíce mezi sebou, neboť to se tak čas-ně neotvíralo; když pak bylo otevřeno, chodili jsme k Sokratovi a většinou jsme s ním ztrávili celý den. A tak i tehdy jsme se sešli velmi časně, neboť den před tím, když jsme večer vyšli z vězení, jsme se dověděli, že ta loď z Delu již přišla. Řekli jsme si tedy vespolek, že musíme přijíti co nejčasněji na obvyklé místo. A přišli jsme a vrátný, který nám vždycky otvíral, vyšel ven a pravil, abychom počkali a dříve tam nechodili, dokud nám sám neřekne. "Snímají totiž," pravil, "úředníci sboru jedenácti Sokratovi pouta a dávají příkazy, že tento den má zemříti." A za nedlouhou chvíli přišel a vybídl nás, abychom vešli. Když jsme tedy vešli, zastihli jsme Sokrata právě zbaveného pout a Xanthippu - znáš ji - jak drží jeho dítě a sedí vedle něho. A tu jakmile nás Xanthippe spatřila, zabědovala a zvolala, takto nějak, jak to dělávají ženy: "Ó, Sokrate, tak už naposledy s tebou budou mluvit tví přátelé a ty s nimi!" A Sokrates, pohlédnuv na Kritona, řekl: "Kritone, ať ji někdo odvede domů!"

Někteří z lidí Kritonových ji odváděli a ona naříkala a tloukla se do prsou; ale Sokrates si sedl na lůžko, skrčil nohu, potřel si ji rukou a pří tom řekl: Jak divné je, mužové, podle všeho to, co lidé nazývají příjemným; jak podivný je poměr toho pocitu k jeho zdánlivému opaku, nelibému! To dvojí se nechce současně vyskytnout u člověka, ale kdykoli se někdo honí za jedním a dostihne toho, skoro vždycky je nucen bráti i to druhé, jako by to byla srostlá dvojčata o jedné hlavě. A zdá se mi, že kdyby se byl nad těmi dvěma věcmi zamyslil Aisopos, byl by složil báji, jak bůh chtěl usmířiti ty dva pocity vespolek bojující, a když nemohl, spojil jim v jedno jejich hlavy, a proto ke komu přistoupí jeden, přidružuje se později i druhý. Tak se to tedy zdá i mně samému; dříve jsem cítil od pouta na noze bolest, teď za ní zřejmě přichází pocit příjemný.

Tu mu vpadl do řeči Kebes a řekl: Tři Diovi, Sokrate, děkuji ti, že jsi mi něco připomněl. Týká se to básní, které jsi složil, kde jsi zveršoval bajky Aisopovy a složil zpěv na Apollona; již jiní lidé se mne ptali a zejména také především Euenos, co tě to napadlo, že jsi to složil, když jsi sem přišel, kdežto jsi přece dříve nic neskládal. Jestliže ti tedy na tom záleží, abych mohl Euenovi dát odpověď, až se mne bude znova ptát - dobře vím, že se zeptá - pověz, co mám říci.

Nuže pověz mu, Kebete, řekl Sokrates, pravdu, že jsem to nesložil proto, že bych snad chtěl závodit s ním a s jeho básněmi - vždyť jsem věděl, že to není snadné - nýbrž vykládal jsem si jisté sny, co znamenají, chtěje míti čisté svědomí, jestliže snad mi přikazuji tuto musickou činnost. Bylo to s tím totiž asi tak. Často ke mně chodil za doby mého života tentýž sen; ukazoval se po každé v jiné podobě, ale mluvil totéž: "Sokrate, dělej musické dílo a to budiž tvá "práce!" A já jsem si dříve myslil, že mi dává rozkaz a pobídku k tomu, co jsem právě dělal, jako ti, kdo pobízejí běžce; že takto i mně ten sen pobízí k tomu, co jsem právě dělal, totiž dělati musické dílo, neboť filosofie jest, myslil jsem si, největší musické uměni, a já to dělám. Ale nyní, když byl proveden ten soud a slavnost boha byla překážkou mé popravy, napadlo mě, že snad ten sen mi poroučí dělati loto musické dílo v obyčejném smyslu, a pomyslil jsem si, že je-li tomu tak, nesmím ho neposlechnou ti a musím to dělat; že je totiž jistější neodejíti, dokud bych neupokojil své svědomí složením básní, poslechu a toho snu. A tak tedy jsem nejprve složil zpěv na toho boha, jehož byl v tu dobu svátek; a po uctění boha a jsem si pomyslil, že básník má, chce-li být básníkem, skládati vypravování vymyšlená a ne vzatá ze skutečností, a protože jsem sám nedovedl vymýšleti vypravováni, proto jsem se dal do bájí Aisopových, které jsem mel v paměti a znal, a z těch jsem zbásnil ty, na které jsem nejprve přišel. Nuže tohle pověz, Kebete, Euenovi a že ho vzkazuji pozdravovat, a bude-li mít rozum, aby pospíšil co nejdříve za mnou. Já odejdu, jak se podobá, ještě dnes, neboť tak poroučejí Athéňané.

A Simmias řekl: Jakou to věc vzkazuješ, Sokrate, Euenovi! Já jsem se už Často setkal s tím mužem a podle toho, co jsem vypozoroval, nebude mít asi ani dost málo chuti tě poslechnout.

Jak to? což není Euenos filosof?

Zdá se mí, že ano, pravil Simmias.

Tedy bude ochoten i Euenos i každý, kdo je hodným i způsobem účasten této věcí. Ovšem nedopustí se snad na sobe násilí, neboť to prý není dovoleno. - A co toto mluvil, spustil nohy na zem a pak už pokračoval v hovoru sedě.

Tu se ho otázal Kebes: Jak to myslíš, Sokrate, že není dovoleno činiti si násilí, ale že filosof by byl ochoten jíti za tím, kdo umírá?

Což jste, Kebete, neslyšeli ty a Simmias o těchhle vírech, vy, kteří jste poslouchali Filolaa? Aspoň nic určitého, Sokrate.

Však i já o tom mluvím jen z doslechu; co jsem tedy slyšel, rád povím. Vždyť také snad nejlépe sluší tomu, kdo se chystá na cestu na onen svět, zkoumat a vypravovat o té cestě, co si o ní myslíme, jaká asi je: co také dělat jiného až do západu slunce?

Z kterého pak asi důvodu říkají, že není dovoleno sebe sama zabíjeti, Sokrate? Já jsem slyšel již i od Filolaa - na to ses mne právě tázal - když u nás pobýval, i od některých jiných, že se to nesmí dělat; ale určitého jsem o tom od nikoho nikdy nic neslyšel.

Nuže dejme se do toho; snad to uslyšíš. Jistě se ti asi bude zdát divné, že by tahle věc jediná ze všech byla naprostá a že by Člověku, na rozdíl od ostatních věcí, nikdy nebylo lépe zemříti nežli žíti, aspoň někdy a některým lidem; a pokud jde o ty, kterým jest lépe nežíti, zdá se ti asi divné, že těm není dovoleno, aby sami sobě činili dobře, nýbrž musí čekati na jiného dobrodince.

A Kebes, tiše se zasmáv, řekl svým nářečím: Bůh ví, svatá pravda.

Ano, pravil Sokrates, zdálo by se, že to tak je nesmyslné; ale ne, snad to má přece nějaký rozumný smysl. Co se o tom mluví v řečech zasvěcenců, že my lidé jsme v jakémsi vězení a že se člověk z něho nesmí vyprošťovati ani utíkati, ta věc je pro mne příliš vysoká a nesnadno pochopitelná; avšak tohle se mi zdá, Kebete, dobré, že bozi nás mají na péči a my lidé že jsme bohům části jejich majetku. Či tobě se tak nezdá? Ano, praví Kebes.

Nuže, řekl Sokrates, také ty, kdyby se usmrtil někdo z tvé čeledi, aniž bys byl projevil, že chceš jeho smrti, také ty by ses jistě na něj horšil, a kdybys měl nějaký trest, trestal bys ho.

Ovšem.

Tedy asi z tohoto důvodu není nesmyslné, že Člověk nesmí sebe dříve usmrtiti, dokud mu bůh nepošle nějakou nutnost, jako je ta, která nyní doléhá na mne.

Ano, řekl Kebes, to se zdá podobné pravdě. Avšak co jsi před chvílí řekl, že by filosofové, rádi chtěli umírati, to se zdá, Sokrate, divné, ač je-li odůvodněno, co jsme právě teď řekli, že bůh nás má na péči a my že jsme jeho Čeleď. Neboť že by to nemrzelo ty nejrozumnější, když by odcházeli z této služby, v které jsou jejich představenými bozi, nejlepší představení na světě, to se příčí rozumu; vždyť přece si takový nemyslí, že sám o sebe bude lépe pečovati, až se stane svobodným. Naopak nerozumný člověk by si tohle snad mohl mysliti, že musí utéci od pána, a neuvažoval by o tom, že od dobrého pána se nemá utíkat, nýbrž co nejvíce u něho vytrvávat, a proto by utíkal nerozvážně; ale ten, kdo má rozum, jistě by se snažil stále býti u toho, kdo je lepší než on sám. A tak se, Sokrate, podobá, že je pravda opak než co se před chvílí říkalo; rozumným totiž sluší, aby se mrzeli, když umírají, nerozumným, aby se radovali.

Když to uslyšel Sokrates, zdálo se mi, že měl radost. z Kebetovy horlivosti, a pohlédnuv na nás pravil: Ten Kebes pořád slídí po nějakých důvodech a naprosto nechce přímo věřiti tomu, co kdo řekne.

Spravedlivě mluvíte; rozumím totiž vaší řeči tak, že se mám proti tomu hájiti jako před soudem. Ovšemže, řekl Simmias.

Ne, právě toto.

Nikterak.