Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Felix Háj

Kájovy děti

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Kájovy děti

Kájovy děti

Felix Háj

I.

Pr ásk! Bylo slyšet prudké přibouchnutí dveří. A hned zase jejich otevření a zcela tiché zavření s doprovodem sladkého hlásku: „Jeje, maminko, nezlobte se! To mi vylítly z ruky dveře. Ale to Kája. Žene se za mnou s půdy a slibuje mi hodit za krk chrousta.“

To St áňa Maříková omlouvá první hlučné bouchnutí dveří a pokračuje: „Teď se schoval, protože jsem řekla, že budu žalovat. Pročpak nemluvíte, maminko?“

„Protože mluvíš ty, Stáňo, a to docela zbytečně. Nevídáno o chrousta! Když jsem byla malá, ne jednoho, ale deset mi jich tvůj tatínek hodil za krk, a nic jsem si z toho nedělala,“ zlobí se trochu maminka.

St áňa chvíli přemýšlí, než se zeptá tak trochu poťouchle: „To bylo asi až potom, maminko, když vás tatínek převychovával. Přece jste říkala, když vám jednou tatínek — to byl taky malý — dal do klína housenky, že jste moc křičela? Mně se zdá — —“

„A mně se zase zdá,“ nedá jí maminka domluvit, „že začínáš být tuze prostořeké děvče! Takovou krásnou kraječku jsem ti začala. Proč místo darebného lítání po schodech nesedíš u mne a neháčkuješ?“

„Protože, má zlatá maminko, to nic nepřibejvá. Háček mi vrže v ruce, a je to ukoptěné až hrůza. To je o moc lepší kreslit. Řekla slečna učitelka ve škole: „Poslouchej, Stáňo, z tebe bude kreslířka nebo malířka. Volhy máš!“ Tak jsem se ptala Káji, co je to „volhy“ a on, že prý Volha je řeka.

„Jeje, maminko, je ten Kája hloupý kluk! Já přece nemám řeky!“

„To nemáš,“ vysvětluje maminka, „ale to drmolení a obracení slov jsi zdědila po otci. A už dost řečí! Háčkování do ruky, a bude tícho!“

P řeřekla se trochu maminka, řekla „tícho“, a malá Stáňa se rozesmála: „Jéje, maminko, vy říkáte „tícho“, a pan domovník říká „pívo“. Ten trundí! Povídal tuhlec: „Stáničko, aby moje stará nevěděla, doběhla mi pro kapku puškvorcový! A jestli bude mít kdy, zejtra mi bude běhat pro „forotu piva“ a vůbec „truňku“. Budou volby, kolik dní se veřejně nesmí pít“ Tak jsem mu nanosila kolik láhví piva a jeřabinku a kmínku. Povídal, to se člověk musí posílit.“

Ozval se mezi dve řmi příjemný hlas Káji, studenta: „Tááák! A mě si taky posílal pro truňk. Já mu taky přinesl kolik láhví piva a jalovcovou. Mně říkal: „Člověk musí jít volit s kuráží.“

„Jeje, maminko, pročpak se díváte tak smutně?“

„Protože, Kájo, vyrůstala jsem v jiném prostředí než vy. A srdce mne bolí, když pozoruju, že vaše mládí není takové jako moje. To moje bylo radostnější, zdravější, milejší. Do pozdního stáří ponesu si zlatou vzpomínku na ně v duši. Jak dopadla písemka, Kájo?“

„Dobře, maminko! Směl bych si chvilku zahrát na housličky?“

„Až budeš mít přípravu na zítřek hotovou, dřív ne!“ odpovídá maminka.

K ája sedí v tatínkově pracovně a mocí obrací pozornost na obsah stránek dějepisu. Dveře do jídelny jsou otevřeny, a Kája pošilhává s touhou po housličkách ležících na desce klavíru. Jak šel ze školy, taková jásavá písnička zazvonila mu v hlavě. Jistě by ji hned na housličkách vyhrál. Ale dřív se musí učit dějepisu. Roztěkané oči přebíhají ze řádek učebnice otevřeným oknem do dálek. Tatínek říká: „Uč se! Jak to dnes vypadá s uměním, záleží víc na tom, kdo odporučuje, než na tom, co kdo dokáže. I umění je ve psí. Uč se ve škole, na housličky se dívej jen tak stranou! Ty ti živobytí nezaručí. Dnes platí ve světě klika! Protekční klika! A tu já pro tebe stisknout nemohu. Totiž, mohl bych, ale sám na tak zvanou protekci kašlu, protože nad všecko cennější je proniknutí vlastní práce bez protekce.“

Neklidn á hlava Kájova jen a jen k housličkám se obrací. Tak dlouho, až je učebnice dějepisu odsunuta stranou, a sluch Kájův pozorně napjat ke kuchyni. Maminka odchází, a v tu chvíli tiskne Kája housličky v rukou a hraje.

Umi ňovala si prve Stáňa: „Ani si kluka nevšimnu!“ Jak za maminkou dveře zaklaply, do sešitku kreslila víly a polednice. S dokonalým uznáním přiznala: „Náš Kája hraje hezky. Na kluka je to až moc! Už aby byly prázdniny. „Kájo,“ volala do pokoje, „za kolik dní pojedeme na samoty? A jakou to hraješ písničku?“ Musila jít až k němu s opakováním dotazu.

„Písnička je moje. Tak mi napadla, když jsem šel kolem knihkupectví. Dva krásné obrazy tam visí! Zrovna jako průseky za Lážovem. A když si člověk na samoty vzpomene, buď se musí usmívat, že tam zas pojede, anebo zaplakat, že už tam není. A mě napadla písnička.

Pt áš se, kdy pojedeme? A je! To si ještě počkáš. Tatínek povídal něco o Krkonoších, že se tam podíváme. Tož to by byly prázdniny rozfrcané.“

„Když se říká „Krakonoš“, tak taky „Krakonoše“ a ne „Krkonoše“,“ vysvětluje Stáňa.

„Prosím tě, ty toho umíš! Mne budeš poučovat, chytráku! Heleď, neuklízela jsi moje barvy?“ ptá se Kája.

St áňa odpovídá tajemně: „Já si je vypůjčila. Maluju koupelnu. To ti bude krása! Jenže moc ubejvají.“

K ája vrazil do koupelny. Opravdu, kus stěny bylo znešvařeno rozmazanými klikyháky. Stáně zahořely oči nadšením, když vysvětlovala: „Tohle je „velká louže“, tuhlec jde babí z lesovny, támhlec děda z hajnovny, a — —“

„No, počkej, ty dostaneš, Stáňo! Taková mazanina a nedávno je koupelna bílená!“

„Jestli je tohle mazanina, Kájo, tak ty jsi koňadra a nerozumíš malbě.“ Zamyslila se trochu: „Myslíš, že dostanu?Možná! Protože „rodiči“ mi taky někdy nerozumějí. Tož to bych dostala hned za dvakrát, protože jsem taky malovala v tatínkově pracovně. Ale tomu se to bude líbit. Hned pozná Péťu a Míšu.“

„Na čem jsi malovala?“ polekal se Kája.

„No, na čem! Na zdi ne, když je hnědá. Obrátila jsem ty počmárané papíry na psacím stole, a —“

K ája vydechl jediné slovo: „Plány!“ a běžel do pracovny. Nemýlil se. Poslední tatínkova práce. Dívá se zblízka. Ne, tady je značka pana inženýra Holečka, to pozná. Tak tatínek bude to jen přehlížet. To je zkažená práce, kdož ví kolika hodin. Jeje, to bude zle! V tomhle tatínek nezná žertu. „Stáňo, tatínek, plán — maminka — koupelna, holka, ty dnes dostaneš! Zasloužíš, ale jak k tomu přijde tatínek, který výslovně ti zakázal jít k psacímu stolu? Čím se vymluví panu Holečkovi?

St áňa jevila značný neklid. Jak mluví Kája takhle vážně, nebude to nic k smíchu.

„Vidíš, Stáňo, lepší by ti bylo, kdybys tenkrát, když jsem tě dal do té jámy a zalil, abys víc rostla, byla vrostla do země, až by se nad tebou zavřela. Tatínek má teď práce „nad hlavu“, copak se může zdržovat? Co jen to tetu Pilkuskovic napadlo přinést tě k nám? Já to tenkrát říkal: Utopit tě jako kotě! Co s holkou?“

St áňa pláče, usedavě pláče. A v pláči naříká: „Copak já jsem ňáké kotě k utopení? Ty seš na mě jako „šermosmrčic“. Uhá — uhá — počkej, já to řeknu naší mamince —“

K ája si toho nevšímá. Úporně přemýšlí, jak to zařídit, aby se tatínek nemusil zlobit. Maminka přijde asi za hodinu, tatínek jistě až pozdě večer. Má tolik práce v kanceláři a ani doma pokoje si dát nemůže. Stánin pláč rušil v přemýšlení. Řekl důrazně:

„Bože, holka, s tebou ještě užijeme starostí! Naše maminka sice říká, že jsem se naprováděl věcí, že by se kniha o tom mohla napsat, ale něco takového, jako ty, to jsem asi nedokázal. Takový „zákrsek“, je to jako za dva nic bez chleba, čím dál je to menší a tohle dokáže.“

Pokud neozna čil ji Kája slůvkem „to“, přece aspoň trochu uznávala, že zaslouží. Ale aby si dala říkat „je to čím dál menší“, ne, to mu neodpustí. Postavila se bojovně proti němu: „A to je ňaká krása, když je někdo takový vyčouhlec, jako ty. Abys to věděl, hned jak přijde tatínek, všecko mu povím, a bude dobře!“

„Nic říkat nebudeš, rozumíš? Doběhnu k panu inženýru Holečkovi, poprosím ho o radu, ale kam zatím s tebou?“

Otev řel dveře do předsíně. Podíval se kolem. Ano, támhle ji zamkne. Tam není nic nebezpečného. „Pojď sem, Stáňo!“ volá.

„Ani mi nenapadlo,“ odpovídá se vzdorem.

K ája se vrací. Chytne ji vzpouzející se do náruče, a třeba se ona brání, nese ji k dveřím. Stáňa volá: „Mně se nechce —“ ale už stojí v šeru. Zaklapne zámek, a Kája volá: „Sedni si a buď zticha. Brzo se vrátím.“

„Co bych si sedala, když se mi nechce…“ křičí Stáňa a začíná plakat Jen chvíli. Co by plakala? Nikdo není doma. Počká, až se někdo bude vracet, pak spustí. Rozsvítí si. Aby se bála, to ne! Čeho by se leda bála? Ale nic tu k hraní není, a páchne tu ohavně lysolem. Párkrát spustila vodu a potom začla zpívat Fílinu zamilovanou písničku: „Když jsem k vám chodíval přes ty lesy, ach óuvej, přes ty lesy. A to „ach óuvej“ Stáňa zrovna jako Fíla natáhla a nakroutila až běda. Až pan oficiál Rampas, který právě takový útulek opouštěl vedle ve svém bytě, zabručel: „To je jistě Stáňa! Inu, ženská! Ani tuhle chvíli nemůže být zticha.“

Kdy ž se Stáňa nabažila zpívání, zadívala se na otevřený světlík. Vzpomněla si na Anču Šárkovic, kteří bydleli pod nimi. Vystrčila nejdřív hlavičku a volala hodně silně: „Ančóó, Ančoóó!“.

A kupodivu! Ze zdola se ozval hlas: „Jeje, Stáňo, tebe taky zrovna bolí bříško? Já už se dívám. Ale nevidím tě. Nahni se víc!“

St áňa se vysoukala víc z okna: „Mě nebolí bříško! Mě sem zamk’ náš Kája, protože jsem malovala na plánu.“

„Už tě trochu vidím. Já ti dobře nerozuměla. Co’s malovala na plánu? A nahni se víc, povím ti něco!“

St áňa se naklonila. Kdyby ji tak viděla maminka, byla by zatrnula. Jen malý kousíček víc, a sletěla by Stáňa na kamennou dlažbu.

II.

K ája pospíchal k bytu pana inženýra Holečka. Věděl než to, kde bydlí. Jestli svoboden či ženat, o tom neměl zdání. Kája byl vždycky veden k velké zdvořilosti. Spoléhal teď jen na ni, jestli pan inženýr pomůže.

Vystupuje po schodech v hlubok ém přemýšlení. Ani neví, kolik schodů už přešel, až se vzpamatuje na oddílu schodiště. Říká si tiše: „To jsem jistě v druhém patře, tak tedy na místě. Ceduličku nemá pan inženýr na dveřích? Co to?“ A je slyšet hlasitý hovor, skoro hádku. No, nemůže se rozmýšlet. Zazvoní. Šouravé kroky se přibližují ke dveřím a poslední slova: „Lajdáku, lajdácká, jen by v hospodě seděl!“

P ři otevření dveří Kája hned se hluboko uklonil: „Ruku líbám, milostivá paní, pěkně prosím, ráčí být pan inženýr Holeček doma?“

Pak teprve jeho sazov ě černé oči vyběhly výš od rozšlapaných bačkor, a hned si pomyslil: „Naše maminka říká: „Nezáleží na zevnějšku, ale na srdci. To tahle milostpaní musí být moc dobré srdce, jenže umí nadávat!“

„Chceš si dělat z pořádnýho člověka blázna?“ zaječela ta ženská ve dveřích. „Já ti dám milostivou s ruku líbám! Přetáhnu tě!“

K ája nečekal. Přeběhl schody až do průjezdu, kde si hned řekl: „To mi to špatně začíná! Přešel jsem druhé poschodí a zazvonil v třetím. Musím znova a dávat pozor.“

Kone čně vidí navštívenku se jménem pana inženýra a zvoní. Otvírá sám pan inženýr: „Á, pěkně vítám, Kájo! Copak mi neseš, Sokole? A jak to víš, že jsem dnes doma? Asi tě posílá tatínek s tím plánem, viď?“

„Prosím, pane inženýre, to je moc otázek najednou. Náš tatínek to ani neví, že jsem přišel. To je, prosím, jak říká babí z lesovny, „šlakovitá“ věc.“

„Tož pojď dál do mého mládeneckého příbytku,“ usmál se.

Pokoj byl prostorn ý, světlý, pěkně zařízený, jenže, jak hned pan Holeček podotkl „na ten nepořádek nesmíš koukat! To víš, starý mládenec!“

K ája zrovna si myslil, proč asi pan inženýr dává klobouk a čepici na židli, kabát na postel, hůl na stůl, a jeje, otevřený deštník stojí u okna, a kdypak už posledně pršelo! A sem tam všude na nábytku knihy a papíry.

„Co tomu říkáš, Kájo?“ vzal se židle pan Holeček kaktus a pobídl Káju, aby si sedl.

„Pěkně prosím, pane inženýre, naše maminka by vám dala!“

„Rád věřím,“ směje se pan inženýr. „Když jednou za čas moje maminka mne navštíví, říká: „Chlapče, už je nejvyšší čas, abys se oženil. Ženská ruka tu chybí.“

„Jeje, pane inženýre, to jako holku ňákou abyste si vzal k sobě? To ne, holky jsou k ničemuž na světě. To já bych třebas někdy sem zašel a uklidil. Kdepak holka! Zrovínka k vůli té naší holce jsem přišel. Pane inženýre, ta dokázala věc! To mám soužení! Přece tatínek nesmí mít bolest! Pěkně vás prosím o radu, pane inženýre,“ zajíkal se Kája, „ta holka zkazila celý plán, který jste kreslil vy,“ podával mu rozvinutou roličku.

„Nevadí, Kájo, to je než kopie. Mám tu ještě jednu. A hezké je od tebe, jak dbáš o tatínkův klid. Jsi hodný! Tak, tady je! Tvému tatínkovi ovšem neřeknu ničeho. Vidíš, kdybych jistě věděl, že budu mít takového hocha, jakým jsi ty, a do párku takovou Stáničku, kdož ví!“

K ája kývá hlavičkou a šťastně se usmívá: „Do párků, pane inženýre, rozsekat holku na kousíčky a nadělat z ní párky, nic víc nezasluhuje. Tak že mockrát děkuju, a mně se zdá, že jsem prve zapomněl pozdravit. Poklona uctivá, dej Pán Bůh zdraví, pane inženýre, a já už něco najdu, čím bych radost udělal.“

Jak vyb ěhne před dům, vzpomene Stáni. A hned v něm hrkne, div se mu srdíčko nezastaví, div se mu hlava nezamotá: „Světlík! Pro pána krále, jestli je otevřený, jestli se chtivá Stáňa nahne, vypadne.“

K ája běží. Zadýchaně vrazí do předsíně a otvírá dveře. Snad v nejvyšší čas, protože slyší volat Stáňu: „Ančo, už mne vidíš hodně?“

Strhl ji s ok énka a hned ji také pořádně vyplatil. Stáňa vřískala, a Kája jí vysvětlil: „Tohle nic není, hlavní dostaneš, až přijde maminka.“

Ne ž ta se vrátila, přinesl listonoš koš. Kája jej radostně obskakoval: „Ze samot, Stáňo! Pojď čichnout! Jistě voní lesem.“

„Až nebudu uražená,“ odpovídala zlobně Stáňa. „Nejdřív mi nabančíš a potom chceš, abych šla čmuchat!“

K ája se usmívá: „Lesem voní až za druhé,“ opravuje se. „Nejdřív dobrotami.“

St áňa se pomaloučku blížila ke koši. Zapomněla na hněv: „Moc se těším na mandlové rohlíčky. Jistě tam budou.“ Hladí ručkou koš.

„A rozpíčky,“ usmál se Kája. „Jenže, holka, nevím, co s tebou budeme dělat. Dneska jsem ti zas zachránil život. Už aby tu byla maminka, aby otevřela koš!“

Do čkaly se, třebaže maminka nejdřív chytla dopis položený na vrchu koše a čtla. Její tvář byla odrazem čteného. Tu se usmála, tu podmračila, tu stáhla rty, podle toho, co četla. A na konec jí sjely po tvářích slzičky: „Vidíte, děti, tak se na nás všichni na samotách těší, a tatínek rozhodl, že pojedeme na měsíc do Krkonoš a pak teprve na samoty. Píšou všichni, že už počítají dny. Nejvíce že jsou zvědaví na Stáničku, kterou neviděli už skoro rok.“

„To se mají nač těšit, maminko,“ podotkl Kája. „To budou koukat! Já bych taky radši do Lážova, ale když si vzpomenu na hory, jak o nich ve škole slyším, a když to bude s tatínkem a maminkou, pojedu taky rád.“

„Ovšem, Kájo, rozšíří se tvůj duševní obzor,“ podotýká maminka.

„Mně se zas bude rozšiřovat hubička nad smetanou a dobrotami na samotách, protože já do žádných Kakranoš nebo Kratonoš nepojedu.“

Maminka si j í nevšímala. Vybalovala obsah koše na mísy a prkénko. Jak řekla Fila, která zrovna přišla z nákupu, „jen se na to srdce smálo, a hubička ulizovala.“

Kdy ž přišel tatínek, také hned sáhl po listu a také řekl po přečtení: „Bude našim líto, že jen na půl prázdnin tam přijedeme.“

„Já pojedu k babím a dědům,“ ozvala se Stáňa. „Do Kakranoš ne! Abych tam někde potkala starého pana Kakranoše, a ten by na mne spustil svoje fousy, až bych se zadusila.“

„Stáňa pouští fantasii na procházku,“ usmívá se tatínek.

„Nic nepouští na procházku, ale pěkně vás prosím, dovezte mě na samoty a potom jeďte, kam chcete, já se bez vás obejdu.“

„No, moc zdvořile se nevyslovuješ, Stáňo! Musíš se trochu krotit, ale vlastně máš pravdu,“ říká tatínek. „My bez tebe se teprv obejdeme. Darmo bys nás zdržovala při výletech.“

K ája jen zářil. Dodal tiše: „Vidíš, teď jsi to dostala! Bodejť ne! Holka do Krkonoš! Spadla bys s první hory! Vůbec by, tatínku,“ řekl hlasitě, „mohla ta naše holka na samotách už zůstat“

„Neříkej, Kájo, „naše holka“! Přece je to Stáňa! Ona také neříká o tobě „ten náš kluk“,“ připomíná tatínek.

Pomyslil si K ája: „Taky bych jí dal co proto! Jaký pak kluk, když už nosí košilky s pěkným měkkým límečkem a vázačky, které si sám umí uvázat.“ Nahlas podotkl docela skromně: „Já jsem si jen tak myslil, tatínku, protože se Stáňou je náramné soužení.“

„Napíšeme, Zdeňo,“ obrací se tatínek k příborníku, „dnes našim na samoty, že jim tam odvezeme Stáňu hned prvního července, a my se pak rozjedeme do hor.“

III.

V d ětském pokojíku bytu Maříkových vykládala Fila toho večera: „To Stánička užije. To jí budou obě babí povídat! Někdy pohádky, jindy opravdovské věci. Tak jako někdy vypráví milostpaní nebo pan inženýr, jak to bylo, když byli malí.“ „To je ještě větší krása, než rozpíček,“ řekl Kája tiše. „Když já si vzpomenu, že byl náš tatínek taky kluk a leccos provedl, hned je mi na světě veseleji. Teď už nám tatínek ani maminka dlouho ničeho nepovídali. A zrovna si vzpomínám. Jednou při počtech vykládal nám pan profesor o starých mincích, a některý z hochů zavolal: „Prosím, taky byl platidlem čtyrák!“ Povídal jsem to doma, a tatínek se zas, jako často, zadíval oknem do daleka, tak moc hezky se usmál a pověděl: „Mám hezkou vzpomínku na dědouškův památeční čtyrák. Až budu mít chvilku kdy, přečtu vám ji, děti. Vaše babí z lesovny to tenkrát všecko zaznamenala. Musíte se ovšem vžít v naše mládí. Já byl Kája z hajnovny a vaše maminka Zdeňa z lesovny. Týna byla ve službě v lesovně.“ No, a potom se na to zapomnělo. Musím připomenout. Třebas by tatínek mohl přečíst dnes. Přece říká: „Co můžeš udělat dnes, neodkládej na zítřek.“ Mně se vůbec zdá, že tatínek zaznamenává vzpomínky na svoje a maminčino mládí. Protože to bylo asi na samotách tak krásné, že na ně musí oba pořád vzpomínat.“

K ája, chlapec nad svůj věk vyrostlý, pružný jako prut, v tu chvíli hladí v jídelně maminku po vlasech: „Má zlatá maminko, tatínek nám zůstal něco dlužen. Povídání o čtyráku! Prosím vás!“

A maminka p řitahuje blíž hezkou hlavu svého synka: „Tatínek poví. Třeba dnes. Vlastně přečte. Upravuje to do tisku spolu s jinými příhodami našeho mládí. Tatínku, máš chvilku čas?“

Za chvile čku sedí tatínek v dětském pokoji u stolu. Kája sedí na postýlce, a Stáňa „že bude poslouchat v leže“, k čemuž neopomenul Kája poznamenat: „Protože bude, tatínku, za chvíli spát. Kdepak holce něco povídat.“

Fila si p řinesla Stániny punčošky k zašívání, paní Maříková sedla ke stolu s ruční prací —, a pan inženýr Mařík začal:

„Kájo,“ říká Týna z lesovny, „zapomněl jsi v Lážově koupit nítě! Ráda bych věděla, proč.“

„A bylo to napsané na papírku?“ ptá se Kája. „Nebylo, ale volala jsem za vámi tak dlouho, nežli jste zašli do průseku: „Nítě, nítě!“

„Tak to vidíte, Týno! A já pořád myslil, že voláte na Marjánku šafářovic: „Dítě, dítě!“

„Abys ty odpovědi nevěděl! Jak říká vzácný pán: „Na čtyráku se umíš otočit!“

K ája maloučko, ale jen maloučko pootevřel hubičku, chytil Zdeňu pánovic za ruku, a už byly děti v lese.

„Heleď, Zdeňo, to jsem jakživ neslyšel! Na čtyráku se otočit! Viděla jsi ten čtyrák, který má naše maminka schovaný, viď? Říká, že platil čtyři krejcary, a když se kupovaly bandury ve velkém za celý čtyrák, bylo jich deset. Ten, co má schovaný, je „památeční“ po dědouškovi. Co myslíš, půjčí?“

Zde ňa zavrtí hlavičkou: „Kdepak! Teta hajných leda řekne: „Co by vás napadlo, takové darebnosti!“

„Třebas půjčí na chviličku. Jen bych rád zkusil, jestli se teda na něm otočím, když Týna řekla.“

Posp íšili k hajnovně. Maminka hajná se dá uprosit: „Na chviličku, jen tuhle na práh.“

K ája drží v dlaničce v papírku čtyrák. Neřekl mamince „na co“.

„Teta,“ volá z lesní cesty Týna. „Teta hajných, prosím vás honem poběžte. Vzácná paní není doma, a já nevím, jestli mám dobře vytopenou pec na chleba.“ Maminka hajná jen chytla jinou zástěru a už pospíchá.

Čtyrák už bez papírku leží na prahu. Kája zkouší, jestli se na něm otočí. Ale nejde to. „Třebas v průseku na jehličí,“ říká. Tam to bylo ještě horší. Najednou čtyrák sklouzl hloub, najednou nebyl k nalezení. Jestli se rozkutálel, jestli se schoval, nikdo neví. Ale pryč byl. Dvoje dětské ručky horečně hledají kolem dokola. Marně. „Kdybych se byl aspoň na něm otočil,“ říká Kája, „ale to nic. A čtyrák je pryč! To abych ani nešel domů.“

Zde ňa byla rozhodně lehkomyslnější než Kája. Řekla: „To bys šel beztoho až na noc, a to je ještě času! Heleď, Kájo, černá veverka!“

Le želi nehybně v mechu. Když ona lehce a plavně odtančila jim z dohledu, od mýtiny se ozvalo dupání. Jako když koníček zčerstva běží. Ani se nehnuli. Věděli: vysoká. Asi jelen. Komáři štípali. Dupání bylo už slyšeti zcela blízko. Nemýlili se. Jelen! Krásné, ušlechtilé zvíře, vzrostlé, poskokem podupávalo lesní cestou. Už dávno neviděli jelena. Kdež by si teď byli vzpomněli na čtyrák.

„Ten byl!“ zaliboval si Kája a třel si nosíček.

„To bude náš tatínek koukat, až mu povím, kudy běžel,“ honem podrbávala se na krčku Zdeňa.

Podivil se opravdu vz ácný pán, a po večeři upaloval Kája zčerstva domů. „Ať už ví tatínek, kudy jelen běžel!“ Ale tatínek nebyl doma. Maminka šla už Kájovi naproti: „Kdepak je čtyrák, co?“

* * *

T ááák! Na čtyrák Kája docela zapomněl. „Čtyrák, maminko, já — chtěl zkusit, jestli se na něm otočím, jak Týna povídala. Na prahu to nešlo, tož jsme šli do lesa, no, a potom tam byla černá veverka a hned za ní jelen! Jelen! To se divíte, vite?“

„Nejde mi o jelena, Kájo, ale o památeční čtyrák. Co Týna povídala, to se jen tak říká. Tak, kde je?“

„Ju, maminko, to kdybysem věděl! Někam se poděl. A to je divná věc, když malý kluk chce něco ozkusit, co velký řekne, hned se mu to obrátí: „To se říká jen tak!“ Byl to než čtyrák, maminko! Dřív za něj bylo deset bandurů, ale ty už pekaři nedělají, tak byl k ničemuž!“ Maminka hajná se podívala na skříň, sáhla tam. Ano, byl tam proutek, a Kája dostal.

Druh ého dne poránu, dřív než Kája mohl pláchnout do lesovny, začla maminka hajná: „Předně to byl památeční čtyrák. Za druhé, ať je to jak chce, ať dnes už neplatí, byly to peníze. A s penězi se musí šetřit. Od malička musí růsti s dětmi vědomí, že halíř k halíři korunu dá, a drobné úspory z mládí jsou dobrým základem pro život. Včera jsi ztratil památeční čtyrák, zítra můžeš hodit do jalovčí korunu. Dítě, dítě, co myslíš?“

„Ju, do jalovčí korunu! Kdepak, maminko! Tu já ještě nikdá nedostal, a za tu by byla káča se cvočkem a jaká!“

„Káča se cvočkem je světská marnost, Kájo! A kdybys někdy ke koruně přišel, víš, co vám říká pan řídící ve škole: „Korunu ke korunce střádejte! z korunek bude dvacetikorunka, padesátikorunka!“ Až se mi hlava točí z takových cifer. Řekl vám někdy pan řídící: „Až budete mít korunku, kupte si káču s cvočkem?“ Jistě ne!“

K ája se zase usmál: „Ju, pan řídící ji ani neumí mrskat, tak neví, co je to za krásu! Korunku mrskat, to nejde! Ale káču, takovou, jakou má pan Štulc —“

Maminka hajn á mluvila ještě hezkou chvíli, v níž konečně jakž takž přesvědčila Káju, že se musí šetřit, a ten čtyrák že musí najít A tak, když toho dne děti vyběhly z lesovny, sedly si na pařez, Kája se rozhovořil: „Jen to bych rád věděl, co si potom koupíme, až budeme mít našetřeno!“

„Já bych nejradši flašinet,“ vyhrkla Zdeňa. „Řekli bysme panu řídícímu, že nemůžeme do školy, že musíme chodit hrát. A to vyděláme peněz a našetříme!“

„Ju, pan řídící by nás ani nepustil! Až našetříme teďko, já bysem si nejradši koupil ten stříbrný oltář na Svaté Hoře. Lidi by chodili na samoty se dívat, jak se třpytí v lese, měli by to blíž. Já bysem vybíral, náš tatínek by dával pozor, aby každý zaplatil vstup, a o skalecké pouti bysem si mohl koupit kolik „biřklí“,“ rozvíjí Kája plán, jak by se zařídil, až našetří.

Zden ě se to líbilo, ale hned projevila vážnou obavu: „Ale přišel by pan loupežník z brdských lesů, udělal by „čuc“, oltář by odnesl paní loupežníkové a řekl by jí: „Tuhle nesu stříbro, abyste pořád nechodila s nastavenou rukou a neříkala: „Chci peníze!“ Až půjdete nakupovat, ulomíte si kousek, a pan Štulc vám naváží, co budete chtít jako nic.“

„Kájo, Zdeňo,“ volá maminka hajná, „hledejte ten památeční čtyrák a nechte hloupých povídaček! Do večera musí být na stole!“

D ěti se zvedly a Kája podotkl tiše: „Vidíš, to jsou hned hloupé povídačky, když si tak krásně povídáme. A když teta šafářovic s vaší Týnou vykládají si jak dlouho o tom, že Bětuška ze školy má nové šaty s kanýrkem a mašlemi, to jsou chytré povídačky, viď? Pojď hledat ten čtyrák!“

Čtyrák ještě v lese jakživ nebyl. Nejdřív se mu tam náramně líbilo. Proto se odkutálel stranou, schoval se dětem a liboval si: „To je lepší než v šuplíku v hájovně. Byl jsem tam sice zabalen v růžovém hedvábném papírku, ale málokdy jsem zahlédl slunce a lesy. To jen když šuplík někdo otevřel. Tady se mi líbí. Spáti mohu na měkkém mechu.“

Sly šel jej hezký, lesklý střevlík. Usmál se tenkým hláskem a pověděl: „Velectěný pane Čtyráku, tady je hezky jen v létě. Až přijde podzim, s ním deště a plískanice, potom sníh a mrazy, je zle. Smím-li vám radit, hleďte se včas dostat zpátky do šuplíku!“

Čtyrák se usmál: „Vida, jakou má ke mně úctu! Inu, to on pan střevlík neví, že čtyrák dneska nic neplatí. To on si myslí: „Jsou to peníze, musím být zdvořilý.“ Poděkoval a honem se rozkutálel div ne až k pěšině, jen aby jej děti našly. Déšť, sníh a mráz, to nic! To je v šuplíku jak na vejminku! V kamnech vesele praská louč, a on poslouchával, co si po vídají. Jen už aby byl zpátky! v noci mu bylo smutno, a radostně vítal nový den.

D ěti jdou zvolna, dívají se na všechny strany, až Kája vypískne: „Tu je!“ A už má čtyrák v dlaničce.

Maminka m á ovšem radost, balí čtyrák do hedvábného papírku a ukládá.. Ten má taky radost, a největší radost mají děti. Kája radí mamince: „Když máme šetřit, mohli bysme ten čtyrák „prošmelcnout“ u pana Štulce na čtyři dvouhaléře. On třeba ještě neví, že čtyráky už neplatí. Mohla byste dva dát mně a dva Zdeně, a potom už by nám to rostlo.“

Maminka se honem pod ívala po skříni a řekla přísně: „Co pak je to za slovo „prošmelcnout“? Slyšíš něco takového doma nebo v lesovně?“

„Ju, maminko, zrovna včera povídal vzácný pán: „Pětikorunka se „prošmelcne“ jako nic.“

Maminka hajn á nemohla ovšem už ničeho říkat. Jen si pomyslila: „Taky by vzácný pán nemusil taková slova říkat. Ku podivu, že ty děti chytnou vždycky to, co není moc krásné.“

A hlasit ě řekla: „Doběhněte pro pár hřibů! Na stráni jsou tvrdé jako kámen a zdravé jako tuřín.“

IV.

D ávno Fila dala spadnout punčošce, kterou zašívala, na zem, dávno paní Maříkové klesly ruce se začatou prací v klín, a ona se zahleděla v kout dětského pokoje. Při každé zmínce o svém mládí prožívala je znova s rozhořelou duší a všemi smysly. v tuto chvíli byla by se hádala, že voní tu průseky na samotách, že přišla před chvílí z brdských hřebenů s Kájou, a zatím to voněly karásky od maminky. Voněl tu domov, to nejkrásnější, nač člověk do smrti vzpomíná. Pan inženýr skončil. I on ztichl. I před jeho očima ukázala se znovu krása podbrdských lesů. Jeho dětství zavonělo dechem vzpomínek, vůní lesů a zazvonilo písní ptáků. Sladké, nikdy se nevracející mládí radostným echem zaťukalo na jeho srdce.

Mal ý Kája se ozval: „Tatínku, pěkně vás prosím, proč jste nezůstal na samotách, abych taky mohl být jen a jen v lesích?“

„Protože, chlapče, moji rodiče chtěli mi lehčí život připravit, než měli sami. Jsem jim za to neskonale vděčen, a přece, kdybych dnes měl volit, když jsem poznal líc i rub velkoměstského života, rozhodl bych se pro místo lážovského hajného, dřív než pro úřad vrchního lesního inženýra, který teď budu zastávat. Chtělo by se mi žíti přímo na srdci přírody, nevěděti ničeho o zmatcích a bojích velkoměsta. Jak rád zaměnil bych poslech sirén aut a rámusení za vrkání divokého holuba a cukrování lesní hrdličky. Co tomu říkáš, Zdeničko?“ obrátil se na ni.

„Že bych i já, Kájo, radostně zaměnila tvůj titul za pojmenování „tety hajné“ a chodila vyžínat trávu v podbrdských lesích. Jsme oba příliš dětmi lesů, než aby velkoměsto mohlo nás uspokojit bědnou náhražkou. Od chvíle, v níž v biografu pročistili vzduch tak zv. „lesní vůní“, tam nevkročím. Od chvíle, kdy jsem poznala povrchnost velkoměstské společnosti, straním se jí. Máš pravdu, Kájo, nejlepší by nám bylo na samotách.“

„A Stáňa usnula už kdo ví kdy,“ hlásil Kája. „Vidíte, tatínku, že holky jsou k ničemuž.“

„Nic si z toho nedělej, Kájo! Ještě se můžeš dočkat bratříčka.“

Maminka z čerstva skládala práci s poznámkou: „Ale ten by musil být docela po mně, tatínku, ne zas po tobě.“

„Není o co stát, tatínku,“ hlásí se Kája k slovu. „To by zas bylo soužení jako se Stáňou. Dokud teta Pilkuska nebude nosit kluky už odrostlejší, nic si s ní nezačínejte. Tak to bere „maninou“, nic nevybírá. Jako u Vachatů. Pořád chtěli kluka a konec konců dostali hned dvě holky najednou. Povídal jejich Jirka: „To je u nás cirkus! Babička jen aby stála u vaničky a prala pleny! A toho křiku!“ To je o moc lepší povídat o čtyráku než o malých holkách, tatínku! Jenže to bylo krátké. Moc hezky se to poslouchá.“

Tat ínek se zasmál: „Napíšeme domů hned dnes a pomalu se budeme chystat na cestu.“

Na samot ách čekali dopis ze Slovenska.

„Jen aby, tatínku, si nevzpomněli cestovat. Už loni něco říkali,“ vzdychá paní lesní.

„Já bych jim kujónům dal co proto! Na cestování mají dost času, až nás na hřbitov odnesou. Myslím totiž, maminko,“ dodal pan lesní měkce, „zavolá-li mne Bůh dřív, že na tak dalekou cestu mne samotného nepustíš, že budeš pospíchat za mnou zrovna tak, jako bych spěchal já za tebou.“

„Začínáš, smutně, tatínku,“ vzlykla paní lesní. „Ještě nám Bůh zdraví popřává. k čemu smrt si připomínat?“

„K čemu, maminko? Což necítíš ještě tíhu stáří? Což nevidíš, jak nám vlasy šednou, což neodtahuješ knihu od očí pořád dál tak jako já? Ani se ti nezdá, že časem máme oba hučení v uších? A nohy, maminko, ty už dávno nejsou tak poslušné jako dřív. Revma se hlásí i dech zlobívá; na stromy už nepolezeme. Už hledáme apatyku.

Pravdu m áš, tatínku, musíme těch dětí hodně ještě užít. A prosím tě, zvesel se trochu!“

Vch ázel pan Růžička s expres dopisem. Hlásil hned ve dveřích: „Ze Slovenska, vzácný pane!“