Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Zdeněk "Fakír" Bartl

Mé sportovní doteky

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Mé sportovní doteky

Zdeněk "Fakír" Bartl

2001-2002

Chcete-li autorovi něco sdělit, můžete tak učinit na e-mail: z.bartl@centrum.cz

Olympiáda je už pár dní za námi, emoce vyprchaly, odborníci vyvozují závěry a sportovci se (po vylízání ran) budou připravovat na další klání. Ortodoxní divák opět přejde na český čas, večer spát, ráno vstávat. Já jsem byl v klidu, pouze některá hokejová utkání jsem si nenechal ujít, pochopitelně hlavně ta, kde hráli naši. Tentokrát to sice nevyšlo tak, jak jsme si všichni přáli, ale není každý den posvícení, kluci rozhodně nezklamali. Zvlášť zápas se "sbornou" se mi velice zamlouval, jen je škoda, že protivníkův brankář měl zrovna svůj velký den. A i když jsou pro nás od osmašedesátého tyto duely jakousi prestižní záležitostí s politickým podtextem, po našem vypadnutí ze soutěže jsem si poprvé v životě přál, snad z nostalgie, aby zlato tedy získali Rusové, když už ne my. Ale naposledy. Příště už je naše. Viděl jsem Katku, jak si jela pro bronz i Alešův zlatý skok. (Mimochodem, vzpomínáte na Rašku? Disciplína to byla sice trochu jiná, ale skok stejně krásný...) Pochopitelně i mě, jako asi každého Čecha, těší každý podobný úspěch našich sportovců. I když já sám si se sportem zrovna dvakrát netykám, u televizoru neřvu a na stadionech nemávám vlajkou, fandím každému, kdo naši zem ve světě nějak proslaví.

Já na to nemám buňky, mě už by nedostali ani na boby, natož metat salta na prkýnku. Nepocházím z rodiny sportovce, nýbrž hudebníka a umělce, tudíž jsem nebyl honěn po ránu na tréninky, pouze odpoledne na piáno do hudebky, ale na reprezentaci to nebylo. Pokud tedy nepočítám své známé pěvecké extempore, odměněné namísto medailí soudem. Mým nástrojem tehdy už byla kytara, klavír upadl v zapomnění, vozit ho na čundry by ostatně bylo technicky obtížné.

Alespoň jsem si to myslel.

Člověk za pradávných časů, když ještě neexistovali zedníci, byl nucen žít a pohybovat se v přírodě a při té příležitosti, i díky tomu, že nemusel chodit do práce, mohl vynalézat různé sportovní náčiní a soutěžní disciplíny. A tak třeba z házení šutrem po kořisti či nepříteli vznikl vrh kladivem a koulí, vypilovalo se metání oštěpem a lukostřelba, odkopnutí připáleného masa na kraj osady dalo signál k prvnímu fotbalovému utkání a zimní sjezd s kopce s kusem zmrzlého mamuta k "Veliké řece" byl prvopočátkem sáňkování či bobování. Naše lezení po stromech tedy nebylo žádné novum, pouze jsme to měli v genech. A sprint před divokými včelami určitě objevilo již dávno mnoho našich předků.

Později jsem zdědil po starším bratranci "sportku", sice bez přehazovačky, ale oproti ostatním klukům jsem byl o kategorii výš. Stopařky na rám jsem ovšem nikdy nebral. Není nad vlastní zkušenosti.