Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Zdeněk "Fakír" Bartl

Souboj ve staré pískovně

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Souboj ve staré pískovně

Souboj ve staré pískovně

Zdeněk „Fakír“ Bartl

2001-2002

Chcete-li autorovi něco sdělit, můžete tak učinit na e-mail: z.bartl@centrum.cz

Jako nezralá, snadno ovlivnitelná dítka jsme napodobovali takové hrdiny, jací nám byli měrou vrchovatou servírováni v učebnicích, knihách i kinech. Pominu-li dávnou historii, kde se mihnul Přemysl Oráč, Žižka a v neposlední řadě Ilja Muromec, nejfrekventovanějšími tvrďáky, vedle Vládi Lenina a Pepíka Stalina, se stali Čapájev, Buďonnyj, Vaska Trubačov, kapitán Dabač a nadporučík Jaroš. K nim se pochopitelně řadila celá lajna bezejmenných vojínů, potírajících zprvu bělogvardějce a později fašisty. Jedním dechem jsme hltali zkazky o tom, jak se vrhali pod pásy tanků omotáni granáty, prokousávali esesákům hrdla, když vystříleli náboje, a podobné kousky. Vedle partyzánského komisaře Vasila Kožuchova by si musel i Rambo dnes připadat jako učeň.

Na kus šikmého klacku jsme si navlékli pikslu od zavináčů, což představovalo pohledný ruský samopal, a proháněli nepřítele po parku. Zvuk zbraní se napodoboval zatím jen ústně.

V dalších etapách našeho vývoje bylo již patrné přesycení sovětismem. Tu a tam se vloudila zprávička o nějakých Američanech v Plzni, našich letcích v Anglii a do toho Vlasovci a Banderovci, a dětské mozky ten guláš začaly třídit a pochybovat.

Naštěstí právě včas nastoupili Tři mušketýři. Nastalo mezidobí chladných zbraní. V rukách se objevily upravené klacky simulující kordy a doma se každý večer ošetřovaly omlácené klouby. Mě a Láďu to dokonce natolik sebralo, že jsme se přihlásili do šermířského oddílu, leč scházela nám výdrž. Domnívali jsme se mylně, že vyfasujeme ojeté meče a budeme to mydlit hlava nehlava pod vedením odborníka, který po našich prvních fintách, nacvičených v opuštěné cihelně, sedne úžasem na zadek. Nesedl. Bylo to naopak. My seděli a poslouchali nezáživné camrání trenéra a poté jak blbci mávali rukama, vykročovali a uskakovali, a to beze zbraní a bez dresu. Nic pro nás, nejlepší muže královské gardy, jaké kdy Brod nosil. Po třech lekcích tak přišel tým o dva zkušené chrabré bojovníky a moc bych za to nedal, že právě proto se nikdy nedostal na olympiádu.

Ve starém pískovém lomu jsme se rozešli každý na jinou stranu a skryti se plížili, využívajíce rafinovaně terénních vln a přilehlého lesíka, a bojovali proti sobě. Vystrčená pátrající hlava, rána odkudsi a už hvízdala střela kolem ucha. Tehdy legrace a vzrušení. Teď se mi při vzpomínce ježí pěšinka.

* * *

*

* * *

* * *

* * *

* * *

*

* * *

* * *

* * *

*

* * *

* * *

* * *

*

* * *