Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Felix Háj

Školák Kája Mařík - Díl 5.

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Školák Kája Mařík V. díl

Felix Háj

I. KÁJA SEXTÁNEM.

Prázdniny, které následovaly po prvním roce studií Káji a Zdeni v Praze, byly ty nejkrásnější, jež si lze pomyslit. A proto uběhly tak rychle. Když maminka hajná chystala Kájův košík a uplakávala stranou slzičky, zrovna tak, jako vzácná paní v lesovně, spráskl Kája ruce: "Maminko, to snad ani není možno, že zase už pojedeme. Vždyť jsme tu chvíli!" A přece to bylo pravda.

Druhým rokem bydlil Kája u školníků a tam už zůstal do konce svých studií. Zdeňa byla v Praze ještě dva roky, pak už jezdil Kája sám - smutněji než kdy dříve. Říkával: "Nejhorší je to na začátku, maminko, než se zase zvykne. Nejsmutněji se jede z vánoc, protože do velikonoc je vždycky tak dlouho." Čím dál tím častěji maminka hajná o prázdninách vyhledávala chvíle, v nichž s Kájou mohla déle promluvit. Kája se těšíval na ty chvíle. Bývalo to v podvečer, kdy už bylo po práci, kdy tatínek vycházel na poslední prohlídku lesa. S maminkou sedával na kamenné lavičce u hajnovny a myslíval si: "Ta naše maminka mluví jako kniha a přece nikde na školách nebyla. Srdce to z ní mluví, strach o mne, abych se v Praze nepokazil. Bojí se maminka o mne, z toho je vidět, jak mne má ráda."

Hřálo v jeho duši, když maminka tvrdou dlaní hladívala jeho ruku a říkávala: "Doposud tě Pán Bůh všeho zlého chránil, ale to pořád máš ještě život před sebou. Přijdou svody, kterým mladý hoch těžko odolává, přijdou špatní kamarádi, zlákají tě do špatné společnosti, a potom už není ani pomyšlení, že bys tak lehko z té špatné společnosti vyvázl, jak lehko jsi se do ní dostal. Chraň se, Kájo, prvního špatného kroku! Uděláš-li první, ty ostatní už jdou lehčeji. Ale přemůžeš-li se v mládí, zakřikneš-li touhu po tom, co se z dálky zdá krásné, ale zblízka je šeredné a hnusné, jako hřích sám, zůstaneš vždycky hodným a ctnostným. Není jiné opory pro člověka ve světě než víra v Boha. Kdyby ti přišla chvíle pochyb a řekl jsi sám sobě: ,Však pro jednou nebude zle, Bůh je shovívavý,' pak si, Kájo, vzpomeň na mne a na tatínka! Bůh je nekonečně milosrdný právě proto, že je Bohem, ale my jsme jen lidé. Nečekáme od tebe, že nás budeš podporovat, vždyť máme tak málo potřeb, ale čekáme od tebe, že nám budeš ke cti. Čekáme, že se na tobě splní: ,Dítě dobře vychované nesejde nikdy s cesty ctnosti.' Nechci ani pomyslit, že by ses zapomínal modlit, Kájo! Teď to nejvíce potřebuješ. Bude ti šestnáct let, o hlavu jsi už větší než já, ale nemysli si, že by to u nás dopadlo tak, jako u Deborů! Když jejich Jenda byl prvním rokem na právech a přišel domů s novinkou: ,Maminko, vy jste tmáři! V Boha ještě věříte, jako byste Ho někdy viděli. To už není v módě. Já nevěřím nic.' Deborka ho poslechla, spustila se Boha a jdi se tam dnes podívat! Jenda zběhl se studií, týrá a mučí rodiče, a když se někdo z nich ozve, odsekne jim: ,Vždyť taky nic nevěříte a v přikázání Boží nejmíň. Poslouchám jen sebe sama!' To bys mohl, Kájo, ještě víc vyrůst, tatínek by přece na tebe dosáhl. Kdyby nebylo té hudby, byla bych raději. Sám říkáš, že často někam jsi zván. Jen aby to všechno k tvému dobrému bylo! Nezpychni proto, že ti říkají: Umíte krásně hrát! To není, chlapče, tvojí zásluhou. To Bůh ti ty schopnosti dal, a věř mi, třeba že tě mám ráda nad všechno pomyšlení na světě, raději bych viděla, abys měl o prst méně, než abys Boha se spustil. Život je plný svodů, Kájo, varuj se zlého!"

S vysoka svítil měsíc, pořád ten starý, dobrý přítel Kájův. Při takové řeči maminky hajných zastavil se nad hajnovnou a potom vykládal starým borovicím: "Maminka hajných dobře Káju vede. Ale maminka hajných neví, že Kája má dušičku čisťoučkou zrovna jako konvalinky květ na ,Babce' u altánu. Taky neví, že když zrovna před letošními prázdninami lákali ho kamarádi do hostince, zavrtěl hlavou a řekl: ,Ba ne, hoši! Pro nás ještě hospoda není. Co by tomu řekla naše maminka!' Jeden z nich se zasmál: ,Což jí to musíš povídat?' A on odpověděl: ,Já naší mamince vždycky všechno povím!' Povídal mi to bratr Sluníčko, že zrovna přihříval na chodník před karlínskou reálkou a že to slyšel."

Už dávno nerozkřikoval se Kája na svahu: "Zdeňo, vo co, kdo dřív u louže?" Už nebyl víc v lesovně než doma. Vyběhl do výšky jako prut, ale vyrůstala i Zdeňa. Už dávno nesmál se pan lesní: "Kájo, máš hlásek jako konipásek."

Kája už se smířil s tím, že má hlas, jak sám o sobě říkal, jako medvěd. A co se mu tatínek nasmál, když přeskakoval z dětského hlasu do jinošského.

I Zdeňa se změnila. Zůstávala sice pořád o hlavu menší než Kája, ale přece jen byla už tak veliká jako vzácná paní. Pan lesní říkal o ní: "Samá noha, samá ruka a všecko jí z ruky padá."

Staník už byl chlapčík jen do školy. Marjánka šafářovic už dávno chodila do školy, ale Kája ji přece někdy pozlobil: "Já tem pitla!"

Kája svedl s maminkou těžký boj, když maminka řekla: "Zdeničce už je šestnáct let a je pánovic. Kájo, ty už jí nesmíš tykat! Budeš jí říkat vy, Zdeničko!" Marně vykládal, že by to říci ani nedovedl. Konec konců řekla maminka: "Už jsem řekla!"

Kája šel s vysvědčením z kvinty, které jako všechna ostatní od první třídy bylo s vyznamenáním, do lesovny. V kuchyni byla jen Zdeňa. Otáčela se hbitě kolem plotny. Dva dlouhé, husté copy rusých vlasů visely jí po zádech. Kája si vzpomněl, když byl druhákem a vzácná paní začala plést Zdeně copánek, kolikrát víkem z penálu jí jej nadzdvihoval a říkal: "Taky jedna chudinka s kočičí zahrádkou."

Pěkně pozdravil a pamětliv maminčina příkazu, začal: "Nesu ukázat vysvědčení. Zdeničko, chcete se podívat?"

Zdeňa vyhrnula černé brvy nad tmavě modrýma očima a ukázala snad všechny bílé zoubky v smíchu: "Tož když na mne s ,vy', já začnu onikat. Sednou si, Kájo, naši hnedle přijdou!"

Ale došel jí smích a Kájovi řeč. Seděl a nevěděl, co říci. Aspoň kdyby tu byl pan Pavel! Ale ten už dávno seděl v myslivně s černobrvou Libou Štulcovic na konci panství. Kájovi se najednou zdálo, že má hrozně dlouhé ruce a krátké rukávy. Byl si najednou vědom toho, že nemá sedět jako kapusta na záhoně, ale co má povídat o Praze? Marně hledal začátek řeči. Konec konců řekl podle pravdy: "A to je mi teď v Praze smutno, Zdeničko, když tam nejste."

Zdeňa jen škubla rty: "Mně je tady taky po nich smutno, Kájo! Nic do těch lesů není, když tu nejsou, Kájo!"

Tohle slyšet Kája, rozesmál se naplno. A Zdeňa mu sekundovala stejně srdečně.

Tak se stalo, že když paní lesní přišla s pole, zastihla Káju, jak dělá třísky u kamen na truhlíku a přikládá, a Zdeňa statečně zavařuje hříbečky.

"Á, Kája, tos hodný, žes přišel. Křičely sojky v lese, že letos máš na vysvědčení samé pětky. Je to pravda?" usmívala se vzácná paní a otvírala vysvědčení: "No, hodný jsi, chlapče, máme radost, jako bys byl náš. A jak jsi vyrostl! Panečku, jako vrba rosteš! To abych ti za chvíli říkala ,mladý pane'!"

"Asi na to Kája smejšlí, maminko, protože mi začíná říkat ,vy'."

"Tááák! A to jsou mi noviny! Snad jsi, Kájo, nezpychl v Praze? Já myslím, že za chvíli poběžíte do hajnovny ,kdo dřív'. Ale ať jste tu k večeři! Máme kapustové karbanátky, a mně se všecko zdá, že Týna zamordovala k tvojí cti a slávě to žluté kuře."

Kája rozpaky jen hořel. Copak dřív! To na Zdeňu vyvalil oči, a ona ani nepípla. Ale kdepak teď! Teď jí neujede, to je jisté.

"Víš, Zdeňo, taky jsi to hned nemusela povídat vzácné paní!"

"No, když tak přijdeš jako cizí!"

Rozzelenala se před nimi vysoká tráva, smály se z ní na ně polštářky hvězdičkovitého mechu, píseň ptáků rozezpívala se haluzemi stromů, pryskyřice zavoněla jako v kostele kadidlo vonívá. Místo hlasů lidských ptačí zpěv, místo červených korouhví teplým vzduchem chvějí se jemné jehličky modřínů, místo kněze u oltáře bílý peň vysoké břízy v dálce svítil, místo světel na oltáři zlatově v trávě pryskyřník zakvétal.

"Kájo, loni, zrovna tomu rok, pamatuješ? Byl pohřeb našeho pana řídícího."

"A hned tři týdny nato umřel náš pan farář. To byly dva smutné pohřby, Zdeňo, viď? A jak jsme všichni plakali! Naše maminka povídala tenkrát: ,Inu, je to už tak na světě, že jeden za druhým odcházíme. Víme to všichni a přece pláčeme. Říkáme: Těm tam na hřbitově je už dobře. Starostí je hlava nezabolí. A přece pláčeme, když od nich odcházíme'."

"Budeme chodit na hřbitov, Kájo. Vysázely jsme tam s paní řídící na oba hroby stejné kytky. Paní řídící jela do Písku k paní dceři, slíbila jsem jí, že budeme zalévat."

Šli zvolna, krokem, Kája jen se v duchu divil, jak Zdeňa od velikonoc vyrostla, jak jí plavé vlasy v slunci svítí, a Zdeňa zas pořád přemítala: ten vysoký chlapec, který s ní jde, že to není ani možno, že by to byl nejmilejší druh jejího mládí. Je přece jiný než býval, jen ty sazové oči mu zůstaly, a zuby snad má ještě bělejší než míval.

Kája zachytl se posledních slov Zdeniných a najednou už mu bylo jasno, že to není možno, aby s ní chodil zalévat, že ona už je přece jen skoro slečinka. Až líto mu bylo najednou, že nejsou oba ještě malí, bosí, že Zdeňa nemá spravované zástěrky a vyrudlých šatiček, ale že, jak teď se dívá, má hezoučké zánovní šatky a zástěrku vůbec ne.

Zdeňa zachytila jeho pohled a podívala se na něj přímo. Rozesmála se hrdličím smíchem: "Pro pána krále, Kájo! Snad ti už něco neroste pod nosem? Já myslila prve, žes třeba na puse od povidel umáznutý - ale teď, jak na tebe slunce svítí, dočista je to pravda. To z tebe bude brzo dědek, jéje! Což aby sis nechal růst plnovous jako pantáta Fichtlovic?"

"To není nic tak k smíchu, Zdeňo," odpovídal Kája v rozpacích. "Mne to dost mrzí, že už teď se musím holit. Jiní chlapci začínají později."

"Taky tak při holení kroutíš pusou na všechny strany jako náš tatínek v neděli ráno? Já už se vždycky na to těším a moc se směju, a náš tatínek mne už kolikrát prohnal, a papírek, co o něj otírá břitvu, mi i s mydlinkami otřel o pusu a řekl: ,Tak, teď dáš pokoj! Sazeničky se ti ujmou pod nosíkem a potom budeš hubičkou kroutit ty."

Maminka hajná prostřela nedělní květovaný ubrus a hned nesla svačinu. Usmívala se šťastně a pobízela: "Ale tykat už by vám, Zdeničko, Kája neměl."

"Naše maminka povídala, že bude Kájovi říkat ,mladý pane', a já jemu ,voni'," povídala Zdeňa, majíc plnou pusu buchty. A tak se hajná zas jen smála. Teď si teprve Zdeňa všimla, že má Kája pěkné šaty a hned podotkla: "Ty už jsi skoro jako pán, Kájo! Ty asi stojíš peněz!"

"Moc ne, Zdeničko," vložila se do řeči hajná. "Musí se v Praze hodně ohánět, když chce být taky už slušně oblečený. Má plno hodin, učí mladé studenty. Kdepak bychom to všecko vydrželi! A vzácný pán a paní také pomáhají."

Zdeňa se zamyslila. Vida, myslila pořád, že Kája chodí do školy a ze školy, a on zatím po hodinách. Chtělo se jí nahlédnout do toho světa Kájova.

"A koho učíš? Také holky?"

"Dvě z třetí třídy lycea, Zdeňo, Květu a Krétu Pospíšilových."

"Hm," ohrnula Zdeňa červené rtíky, "já bych holky neučila za nic. A půjdeme k nám. Maminka řekla, abychom přišli brzo."

II. HNED BY ŠEL DO SEMINÁŘE.

"To jsme, maminko, vyrostli, Zdeňa i já," začal večer Kája na lavičce.

"Ba, vyrostli, hochu, vyrostli. Ze Zdeni hnedle nevěsta bude. Myslím, že pánovic brzo ji budou koukat vdát. Říkala vzácná paní, pan továrník Rédl, bratr vzácného pána, že pro ni vyhlédl už partii a brzo že by sem s tím pánem přijel. Dej jí Pán Bůh štěstí! Je hodná, a vzácná paní ke všemu dobrému ji vedla."

Tak se Kájovi v tu chvíli zazdálo, že od Baby profoukl takový ledový vítr, jak by za chvíli v Lážově na půlnoční vyzvánět měli. Vítr plný byl zlého mrazu a ten mráz proběhl až duší Kájovou, takže pomrzly tam všechny běloučké květy.

Už dávno Kája věděl, že Zdeňa nepůjde k nim vyžínat trávu. Už dávno věděl, že by se teď už smála, kdyby jí sliboval, bude-li hodná, že maminka jí někdy půjčí ty svoje černé šaty, které nosívala, když na Svatou Horu za ženu chodila, i ten bílý hedvábný šátek s modrým pruhem. A přece teď po slovech maminčiných lítost mu srdce zadrhla. Neví maminka, neví Zdeňa, nikdo neví, když přišla chvíle, v níž ostatní ho vábili: "Pojď s námi! Nebuď pořád jako poustevník!" že on jen si pomyslil: "Co by tomu řekla naše maminka, co by tomu řekla Zdeňa!" Maminka a Zdeňa, co on se na ně za ta léta navzpomínal! Tatínek? Na toho myslil zas docela jinak. Jen aby už brzičko byl hotov, jen aby už tatínek konečně řekl: "Jsi chlapík, Kájo!" Ale maminka a Zdeňa, ty byly vždycky jeho záchranou. Byl v Praze už šest let, a loni a letos i u Pospíšilů říkali: "Proč nikam nejdete? V sedmnácti letech už byste aspoň do tanečních hodin mohl chodit, do bia, na výlety, a vy nikam! Toť jako byste chtěl jít do semináře."

"No, copak jsi tak ztichl, Kájo?" ptá se maminka měkce, jak by zrovna tušila, co se v něm děje.

Kájovy ruce našly maminčiny: "Tak mne nějak oči pálí, maminko!"

"Bloudečku, to ne oči! To jsi asi prvně myslil na to, že snad už brzo bude konec tvému kamarádství se Zdeňou! Vždyť jsi ještě jen veliké dítě, hochu, a kdož ví, kde ti štěstí zakvete. Zdenička pro tebe nevyrostla, hochu, a i kdybys už něčím byl, nesměl bys smýšlet tak vysoko. Jsi pořád ještě jen studentem. Dá-li Pán Bůh, překonáš-li maturitu, teprve tě čeká technika. A do té doby Zdenička dávno bude vdaná. Půjdeme spát, Kájo. Buď rád, že Bůh nám všem zdraví dává a marné myšlenky pusť z hlavy!"

Otevřenými okny v pokojíku, teď už Kájově, dýchá dovnitř horký vzduch letní noci, plný vůně. Kája klečí pod křížem a do slov modlitby ustavičně plete se mu poznámka paní Pospíšilové: "Toť abyste zrovna do semináře chtěl jít!" Proč by nemohl? Doplňovací zkoušky snad by udělal, a bude mu tam lepší. Tam aspoň bude vědět, že na Zdeňu už nikdy nesmí pomyslit. Co by si takhle na tom světě počal? Pro něj už všecka radost umřela.

Snídá ráno Kája a po mamince se dívá: "Co byste, maminko, tomu řekla, kdybych šel do semináře?"

Mamince radostným leknutím až krev v žilách tuhne. Tohle! Pro pána krále! Jakživa to ani proslovit nechtěla, a on, Kája, sám začíná. Aby se tak dočkala jeho primice! A už jí slzy v očích stojí.

"Hochu, to snad ani není možné! V celém rodě našem a tatínkovém bys byl prvním knězem. Snad bych ani té radosti nepřežila." Utírá si maminka oči zástěrou.

"Á, vida, tak se mi marně na dnešek o babičce nezdálo! To bývá déšť do tří dnů jistý. Naše maminka si pospíšila," vcházel hajný Mařík. "Kouří kamna nebo se utopilo kuře, nebo Líza nechce pít, nebo Péťa někde něco schlamstl?" vypočítával zběžně obvyklé bolesti maminčiny. "Anebo Kája chce k obědu paštiku, a naše maminka neví, kudy do toho?"

Maminka vrtěla hlavou v slzách a v úsměvu: "Tatínku, považ! Kája chce být knězem! Chce jít do semináře!"

Hajný zdlouha hvízdl, usmál se a podal Kájovi peníze: "Heleď, nemám ani štipec tabáku, doběhni mi, Kájo, do Lážova!" Jak odešel, na maminku se usmál. Ó, tatínek hajný byl prozíravý: "Mně se zdá, maminko, žes včera vykládala chlapci o Zdeně, že jí strýček ženicha dohodí! Uhod' jsem, co?"

"No, řekla jsem mu to, ale považ, Kája mi řekl, že by šel do semináře."

"No, maminko, nic se nezlob, ale dlouhé vlasy, krátký rozum. Když knězem, tož knězem, ale ne proto, že se Zdeňa snad za čas bude vdávat. A prach světe, to by byl pramalý důvod! To moh' přijít, když byl v tercii, ale ne teď. Milý Pán Bůh vyžaduje jinších sluhů, než by byl Kája. Kdyby byl přišel před dvěma, třemi lety a řekl: Maminko, tatínku, rád bych šel na kněžství, ale jen proto, abych byl dobrým knězem, měl bych radost. Dnes však vidím, že Kájův nápad je chvilkový. Pokud si myslí, že mimo Zdeňu není jiného děvčete na světě (a

také kam by si troufal!), a poznává, že ona jistě na něho čekat nebude, napadne ho seminář, ale za chvíli ho to přejde. A potom, Kája vůbec k tomu není! Mrkat po flintičce, hvízdat po ptácích a hlavně být v lese, to je pro něj. Ostatně, všechny takové řeči jsou předčasné. Chlapec ať smýšlí na maturitu, na další studia, dá-li Pán Bůh dočkat, a ne na děvče. Však mu to vyřídím."

Maminka už ani nepípla. Její sen o Kájově primici rozptýlil se jako ranní mlha. Šla na trávu a hajný čekal na synka. Přišel za chvíli: "Povídala něco maminka, že bys do semináře. No, na to ani nesmejšlej! Za čtrnáct dní bys napsal: ,Maminko, já bych přece radši do lesa.' A snad už bys taky neměl děvče v hlavě? Ju, milý Kájo, to až budeš jíst z vlastní mísy. Koukejme se, kam by se hajnejch chlapec nezakoukal! Rovně pánům do lesovny! No, ti by měli malou radost! To by byl pěkný vděk! Jen si hleď knih a učení, na ostatní času dost!"

Maminka už ani nepípla...

Kája hořel ve tváři, když vyšel do průseku. Myšlenky pořád stáčel na včerejší rozmluvu s maminkou: "Vida, vzácná paní! Honem by Zdeňu vdávala. Vzácný pán jistě o tom ani neví. Kam půjde? Ó, kdyby mu bylo 8 let a mohl se rozběhnout v prázdninové bundě a bos k lesovně, podívat se, jak Týna zeširoka zívá a říká: "To se divím, že ještě nespíš!" A on by počkal v kuchyni, až přijde Zdeňa, a šli by třeba válet sudy. To už je všechno pryč. Tolik se na ty prázdniny těšil, a teď se mu zdá, že ničeho z nich nebude mít. Div že v Praze už hodiny nepočítal, aby byl doma, a teď to tak špatně začíná!"

Kája, dnes už ve všedních, ale zcela čistých a slušných šatech, sedá na vysoký mech a přemýšlí: "V Praze někdy až hrůza do hlavy mu sedala. Ví, že vypadá starší než je, ale u Pospíšilů věděli, že mu bylo sedmnáct. A přece ta slečinka, neteř panina, Lola jí říkali, takové divné řeči s ním začínala, až mu bylo horko ve tvářích a jen utéci hleděl. I lístek do bia mu dávala a řekla: "Půjdeme dnes večer spolu, ano?" A on štítivě ten lístek položil na stůl a řekl: "Nechodím večer nikam," a honem pospíchal domů, protože až mdlo mu bylo z té nasládlé protivné vůně, kterou voněla slečinka Loly. I ty její slámově mdlé vlasy zdály se mu z dálky páchnout protivnou vůní zrovna tak, jako líčené brvy a tváře. "Co by tomu řekla maminka a co by řekla Zdeňa?" povídal si, když po schodech dolů běžel.

Zdeňa v takových chvílích zdá se mu čarovnou vílou z pohádky, vonící lesem a domovem. Zdála se mu andělem, který bílou peruť rozprostírá nad ním, když k němu až dorážejí svody velkoměsta.

Až dnes, dnes už je to všecko pryč. Už nesmí říkat: "Co by tomu řekla Zdeňa!" Ta vdá se dávno dřív, než on bude hotov. Tatínek mu to také ráno dobře vyřídil. A pravdu měl! Co on by mohl smýšlet, jako by mu bylo čtyřiadvacet let a mohl se ženit! Ničím ještě není, dlouho ještě učit se musí, ale líto, nesmírně je mu líto, že přijede pán z Vídně a Zdeňu si odveze.

Kája vytahuje bílý lísteček, vzpomíná a píše:

"Kytičko bílá z podbrdských lesů, hvězdičko milá jemného vřesu, písničko sladká krásného mládí, vzpomínky na Tě k pláči mne svádí..."

Ale nedopsal dál. Sladkou kaskádou rozhlaholil se nad ním Zdenin smích.

"Kájo, co to píšeš, že se tak mračíš? Ukaž!"

Malá ručka vztáhla se po papíru. Kája však smáčkl jej v hrsti.

"Dáš?"

"Nedám, Zdeňo!"

"Nedej! Psal jsi verše, pravda? Snad na Květu nebo na Krétu?" Bílým obláčkem uraženě kmitla se Zdeňa kolem pařezu. -

Hajný Mařík chodil lesem a vzpomínal. Vzpomínal svých mladých let. Přejel si rukou škrabatou tvář a zabručel: "Énu, bejval sem taky chasník k světu. Mně se všecko zdá, že mi o moc více nebylo než našemu Kájovi, když jsem si myslíval na Toničku Vitáčkovic. A taky se mi zdá, že tatínek tenkrát něco zpozoroval, protože mi taky řek': ,Na děvče smejšlej, až budeš jíst ze své mísy!' Nic za to nedám, že mi ňákou ,nebernou' do zad strčil. Tenkrát ještě pro dvacetiletého chasníka došla si některá maminka do kola o muzice, vyčinila mu před celou hospodou, a on ani necekl a šel domů. Dnes už je to jinačí, ale náš Kája by taky ani nepípl, kdyby byl dostal víc. No, není toho třeba. Pozná sám, že pro Zdeňu si přijde jinší pán. On tenkrát už nikdy nesměl na Toničku počkat, ale přece se dočkali. A, bohudíky, dobré i zlé spolu snášeli trpělivě. Ale Tonička nebyla pánovic Zdeňa."

III. V LÁŽOVĚ BUDE STUDENTSKÁ AKADEMIE.

Kája pochopil hned, že Zdeňa se hněvá. Ale jak jí mohl dát ten papírek? Aby se mu vysmála? To by přece jen moc bolelo. Snad i ona už ví, že jí strýček z Vídně ženicha přiveze. Jemu by se jen vysmála, ale ať těch ženichů přivezou Zdeně třeba pět, ani jeden z nich nebude ji mít tak rád jako on, Kája! Vždycky! I když bude už třeba ve Vídni, pořád ji bude mít rád. Jen když ona nebude o tom vědět, aby se mu nevysmála!

Lesní pěšinou blížil se hlouček hochů a děvčat. Volali: "Kájo, kde jsi? Hledáme tě! Hledáme vás!"

Ukázal se jim na cestě s úsměvem ve tváři: "Pěkně vítám! Mne hledáte? Vida, spolužáci, spolužačky, co byste rádi? To jste hodní, že jste přišli!"

Děvčátka, skoro slečinky, se před ním natřásaly, pohazovaly ostříhanými hlavičkami, jedna přes druhou se vyptávaly, umí-li tančit "moderní", zvláště charleston, a hrozně se divily, když řekl, že ne. Hned se mu nabízely, že ho všemu naučí, jen aby přišel do Lážova, že je tam zrovna kurs moderních tanců, že je to velká legrace, a že ho jdou zvát, aby s nimi chodil na výlety, to že je také velká legrace. Několik párů dívčích nohou v punčoškách pleťové barvy, v sukničkách sotva ke kolenům, ustavičně zastavovalo a zase přebíhalo lesní cestu, a barvené rty líbezně se usmívaly. I taková nepříjemná vůně od nich šla, zrovna jako od slečny Loly. Kája honem rozemnul v prstech větvičku jalovce a dýchal její vůni. Hned si vzpomněl, jaké že to Zdeňa měla dnes hezoučké černé střevíčky i černé punčošky, když se kolem něho mihla, jak jí bílé šatečky do půl punčošek sahaly a jak se jí ty plavé copy v slunci zaleskly.

"Jdeme tě vlastně prosit, Kájo," řekl mladý Vojíř, "abys zahrál něco o naší studentské akademii, kterou pořádáme za čtrnáct dní. Slyšeli jsme, že hezky hraješ, třebas něco moderního, něco z těch sešitů ,Radio'. Já bych třeba při tom klepal dřívky, to je moc hezké. Ostatně náš pan farář řekne prý ti také. On také hraje na piano, ale nic moderního. Hezký je jako obrázek, ale nic veselý. Přijde mezi nás, když ho pozveme, zahraje, ale nic to není, nic od podlahy to nejde. Tož, Kájo, nešli jsme marně?"

Kájovi v té chvíli ukázal se v myšlenkách hudební salon u Pospíšilů. Otevřené piano a na něm sešity moderních tanců. Když slečinka Lola začala je hrát, utíkal po schodech, div domovnici neporazil. Kréta a Květa tloukly při tom měchačkami do tempa. Usmál se maličko: "Ty moderní, Jíro, ty nehraju."

"Tak to je ještě neumíš?" protáhl se obličej Vojířův. "Asi ne, Jíro!"

"A to je škoda!" repetila všechna dívčí ústa. "No, to je jedno, bude hrát Francina. Vy neznáte Francina? Pana stavitele Proška syn, zubař, panečku, ten zná do piana uhodit. Ale jen přijďte!"

Káju už trochu z těch řečí a smíchu hlava pobolívala. Raf, který ho neopouštěl ani na krok, jak by pořád měl chuť zakousnout se do některého toho sytě růžového lýtka či vlastně punčošky. Kája ho musil pevně držet. Trvalo ještě hezkou chvíli, než je vyprovodil cestou zpět a řekl jim, když mu bude trochu možno, že přijde, ale sám hned věděl, že mu to možno nebude. Co by tam dělal? Zdeňa tam nebude, a i kdyby - a Kája skoro beznadějně mávl rukou a zašel s Rafem hlouběji do lesa.

"Maminko," vcházel pan lesní Rédl do myslivny, "tos měla vidět! Lážovská omladina šla dnes vyjednávat s Kájou o něčem. Co měli, nevím, byl jsem daleko, ale viděl jsem. Ty holky jako vosy kolem Káji, Zdeňo!"

"Tak vidíte, tatínku, to vykřiknete, a já jsem si ustrouhla kousek prstu," zajíkala se Zdeňa, držíc krvácející prstík ve vodě.

"Co vykřiknu? Povídám jako jindy. Ale měla jsi je vidět! Vojířova Fanka div před ním baletit nezačala," zašel pan lesní do jídelny, a Zdeňa div neplakala.

"Vida, Fanka! A to tam jistě taky byla Fína a Terka, Sláva a ostatní, a ona aby tuhle dělala strouhanku. Může na ně Kája psát básničky jako ráno. To se ví, že to byly verše. Co má koupit v Lážově, to by si nepsal na papírek."

Kája chodil za tatínka vydávat dříví do paseky a do lesovny vešel zřídka kdy. Pan lesní s Maříkem měli plnou hlavu pytláků, a paní lesní spřádala sny o blahobytném životě Zdenině vedle výborně situovaného pana Merfaita. Tak se jmenoval ten, kterého vídeňský strýček pro ni vybral. Připletl se jí často do rozpočtu miloučký obličej Kájův se sazovýma očima a zuby nad sníh bělejšími. A v takových chvílích potřásala hlavou: "Co je to všechno platno, vzorný chlapec to je, ale mladý. Kdepak by Zdeňa mohla na něj čekat!"

A Zdeňa? Lesních Týna (u nich navždy říkalo se každé služce Týna) jen ruce spínala: "Zdenička bývalo děvče tak veselé a povídavé, ale teď kalého slova nepromluví. Jen kabouní, hubuje, mračí se."

Týden před akademií vracel se Kája z paseky a mířil k lesovně. Má něco hlásit vzácnému pánu, ale pod tím vzkazem, který mohl tatínek vyřídit až zítra, chví se neujasněná touha vidět zas jednou Zdeňu. Kdyby doma nebyla, zahrál by si. Tolik se mu po pianu stýská, má duši plnou toho, co by vložit chtěl v bílé klávesy.

Jde, zastavuje se. Z otevřených oken slyší Zdenin hlas. Což o to! Zdeňa měla líbezný, příjemný hlásek, ale jak jen se to doprovází? Pořád vedle hraje. Zdeňa zpívá:

"Letí kůň jak vlaštovička, kéž mu spadla podkovička!"

Kája otvírá tiše dveře, ale průvan hne bílými záclonami a Zdeňa přestává zpívat. "Já bych, Zdeničko, ti k zpěvu zahrál. Dovolíš?"

Zdeňa v rozpacích vstává od piana. "No, však beztoho ten doprovod neumím." Kája hned chytne akord a Zdeňa pokračuje:

"Letí kolem v jednom honě, [: kéž jsi, hochu, spadl s koně!:] Chytla - jak mi srdce tluče - chytla bych tě do náruče, hlavičku ti vyhojila, [: svoje srdce uzdravila.":]

"Prosím tě, Kájo, ještě jednou celou!"

"Jede, jede koník vraný, na něm hoch jak malovaný, podkovy mu zvoní ruče, [: jak to moje srdce tluče!":]

Dozpívala Zdeňa poslední:

...svoje srdce uzdravila."

Kája hledá její oči: "Hezká píseň, Zdeničko, viď? A proč ji cvičíš?"

Zdeňa stála u okna a myslila si: "Kdyby mne Kája doprovázel!" Dívajíc se oknem na růžové květy maminčina sadu, odpovídala: "No, přece na akademii!"

Bílé, štíhlé prsty Kájovy, lačny doteku kláves, rozběhly se po nich. Zdálo se, neví o tom, že je v lesovně, neví o tom, že u okna stojí Zdeňa. Co teď hrál, kdyby zachytl druhý do not, světem šly by Kájovy vzpomínky prvního mládí.

Zdeňa tajila dech. Odkudsi vyšel šafář, zahleděl se k otevřeným oknům, zaposlouchal, a tak mu bylo, jak by z Lážova zvon na klekání slyšel vyzvánět. Jen modlit se mu chtělo, a kdyby čepici na hlavě měl, jistě by ji smekl. I rozverné děti na dvoře ztichly, obrátily rozcuchané hlavičky k oknům a poslouchaly. I kosové žlutavé zobáčky naklonili, hvízdavé pěnkavy zapomněly svou písničku a vrtěly hlavičkami v podivu jistě nad tím, odkud že ty kouzelné tóny vycházejí?

Pan lesní se vracel z lesa se zlobnou vráskou mezi obočím. Pytláci zase tak šikovně ho obloudili. Ale jak první akordy Kájovy improvisace ho zachytly, vyhladila se vráska mezi obočím a on němě, jen velkým ruky kýváním přivolával paní lesní, která se opozdila. Maminka hajná s nůší vrchovatou trávy spěšně nadbíhala si pěšinou k lesovně, ale i ona se zastavila, nůši na pařez postavila, a tak jí bylo, jak by babiččiny pohádky do sluchu jí zazvonily, jak by její mládí, kdy tatínek říkal: "Hajnému tě nedám za nic na světě!" a když už ona přece slovo Karlovi Maříkovi dala, se vracelo.

"Bože můj," myslila si, "ta Zdenička se naučila krásně hrát!" Ale dívá se k lesovně, a u okna stojí Zdenička. To by snad tedy jejich Kája, to snad není ani možno. Naráz bylo ticho.

"Ty budeš, Zdeničko, o té akademii zpívat? A kdo tě bude doprovázet?"

Zamžené, tmavě, černavě modré oči obrátily se ke Kájovi: "A kdopak jiný než ty, Kájo? Říkali mi, abych něco zazpívala, a to se přece samo sebou rozumí, že hrát na piano k tomu budeš ty."

"Myslím, Zdeničko, že bude lepší, když tě doprovodí Francina. Bolelo by mne, kdyby se někdo posmál, že se za tebou vtírám. To už není jako dřív, když si lidé nedovedli představit Zdeňu bez Káji a Káju bez Zdeni."

"Máš pravdu," vcházela paní lesní. "Nač třeba zbytečných poznámek od lidí! Jen ať ji doprovází Francina! Ale s námi půjdeš, Kájo! Jsi přece pořád jako náš a musíš mezi omladinu. Studentské akademie v Lážově vždycky byly vydařené, a co hlavní, nikdy při nich nebylo nijakých výtržností. Dovedou tam být veselí, veselí až mnoho, ale všechno ve slušnosti. Loni nechtěl jsi s námi jít. Však víš, vrátili jsme se ve čtyři hodiny ráno, a tam zůstali všichni také tak dlouho, a ani o jednom se nemohlo říci, že by nebyl zcela střízliv. Těším se už.

Však jdeme jen jednou, dvakrát do roka. Brzo-li pak se Zdeňa nevdá, a potom zas budeme sedět s tatínkem doma. Mají letos zase pěkný program. Naše Zdeňa s tou písničkou to moc nevytrhne, ale když pořád chtěli! Lepší, ať zazpívá tohle dobře, než arii z "Dalibora" hanebně. Jen se tu stav, Kájo! Ale měl bys tam něco zahrát. Hraješ krásně." Zavřela dveře.

Kája ještě stál u piana. "Opravdu, vzácná paní je velice rozumná dáma," říkal si v duchu trochu trpce. "Hned připomene, že se Zdeňa brzo bude vdávat."

"Vidíš, Zdeňo, vzácná paní by se zlobila, kdybych s tebou hrál. Naše maminka také říkala, že se budeš brzo vdávat. Kdypak asi?" zeptal se tiše.

Zdeňa pohodila hezkou hlavičkou. "Což já vím? Já bych nejradši..."

Ale Kája se nedozvěděl, co by nejradši, protože vešel pan lesní s hlučnou chválou: "Kájo, nech reálky a jdi do světa! Muzikant jsi náramný. Já hudbě moc nerozumím, to víš, ale jak jsi teď hrál, do rána bych tě poslouchal. Máš asi odposlouchané ptačí koncerty v brdských lesích. Za tvou hrou chodili by, myslím, lidé jako zmámení. A což, přece budeš také účinkovat na akademii, pravda? Musíš! Ať v Lážově slyší, jak se vyznáš. Zdeně zahraješ k té její písničce, toť jisto. S jiným než s tebou by zpěvu ani nesvedla. Maminko, pones večeři, máme hlad!" zavolal do chodby.

Kája se omlouval, že musí domů. Zdeňa podmračeně stála u okna, paní lesní nesla talíře a hned řekla táhle: "Tož Kája tu zůstane k večeři?"

A pan lesní řekl trochu popuzeně: "Tož co se tu děje? Holka kouká jako mračno nad Babou, Kája se vymlouvá, že musí domů, a naše maminka se ptá: ,Tož Kája tu zůstane?' Bodejť by ne! Copak není náš? Milá brachu, toho si budeš zakrátko předcházet jako velikého umělce, a

budeme na to hrdi, že je to také trošičku naše zásluha, že brzo s pianem začal. Jak vidím a pozoruji, nebude hnedle dbát o naši Zdeňu, kdepak! Bude mít otevřené dveře všech pražských salonů, to on si vybere tam a na tu naši laňku zapomene, pravda, Kájo?"

Marně paní lesní hledala oči pana lesního, aby mu dala najevo, že tahle řeč se jí rozhodně nelíbí. Pan lesní dokončil: "Škoda! Já si přece jen myslil, že Kája bude jednou doopravdy náš. Hlavu vzhůru, Kájo! Není nic zmeškáno. Jestli se ve světě nezakoukáš do jiné, však Zdeňa na tebe počká. A ke stolu a hezky jako jindy!"

Ale jako jindy ta nebylo. Kája byl by nejraději šel políbit ruku panu lesnímu za jeho slova, Zdeňa ani očí nepozdvihla a vzácná paní jen sem tam slovo utrousila.

V následujících čtrnácti dnech bylo živo v lesovně. Přijela sestra paní lesní ze Smíchova, přijel pan továrník Pantaleon Rédl se svým, jak říkal, "mladým přítelem" Merfaitem. (To paní lesní popohnala události, aby o té akademii už bylo vidět, že smýšlí Zdeňu brzo vdát.) Proto také den před tou nedělí přijel velmi dobrý známý pana doktora ze Smíchova, kterého zas sestra paní lesní vyhlídla pro Zdeňu. Byl to pan Čeněk Klíma, majitel velké železářské pražské firmy.

Paní lesní zmládla. Už viděla Zdeňu výhodně provdanou. Byla pamětliva sestřiných rad: "Čím dřív, tím líp. Čím starší zboží, tím se hůře odbývá." Proč by se Zdeňa nemohla za rok, půl druhého provdat? A Klíma je výborný člověk. Je trochu pomalý v řeči, trochu těžkopádný, ale obchodník báječný.

A zase přicházel v úvahu pan Merfait, spolumajitel továrny vídeňského strýčka. Ten zase byl až příliš hovorný a rychlý, a strýček říkal: "Výborný člověk! Jen potřebuje, aby ho žena trochu držela zkrátka. A Zdeňa zdá se být tak energickou!"

Řekli konečně: "Ať se Zdeňa rozhodne pro kterého chce. Pochodí vždycky dobře."

O tom všem nevěděl ani pan lesní, ani Zdeňa. Kája to všecko tušil. Jediný, kterému o všem pověděl, byl mladý lážovský pan farář, který přišel za Kájou do hájovny: "Slyšel jsem, jak krásně hrajete. Zahrejte o akademii, neboť dobrých hudebníků pomálu!"

Kája s ním vyšel do průseku. Nejdřív ho poprosil, aby mu říkal "Kájo", a potom hned řekl: "Co bych hrál, pane faráři? Indiánských tanců neznám, a z klasiků, co bych hrál?"

Kája nikdy nevěděl, jak se stalo, panu faráři Hlouškovi že otevřel své srdce dokořán hned při první setkané. A pan farář Hloušek nevěděl, jak se stalo, že si hned napoprvé tak Káju oblíbil. Pozval ho k sobě. Byl sám. Sám si vařil, jen uklidit a mýt přicházela Apolenka, kostelnice, stará už a docela bezzubá, s jedinou vášní tohoto světa: šňupnout si.

Kostelník už dávno nešňupal, už dávno dřímal svůj posmrtný sen u hřbitovní zdi. Nebožtík pan farář dal kostelnictví jeho synovci, při kterém se Apolenka přiživovala. Tak pan farář Hloušek to všecko zdědil.

Sladké vzpomínky dětství zadýchaly na Káju, když kuchyní šel do jídelny. Tenkrát, když stará paní vytrhla ho z úzkostí s rozinkami, tenkrát, kdy byla přímluvkyní, aby také "prvňák" měl na Sv. Hoře říkání - a pan farář, vždycky tak vlídný a shovívavý, jakou míval radost z Kájových vysvědčení!

"Zkuste, Kájo," otvíral pan farář desku piana.

Štíhlé prsty zkoumavě přeběhly klaviaturou. Seděl pan farář u okna, dívaje se po květinových záhonech farské zahrady. Dovnitř pokoje neodbytně vtírala se vůně rezedy a karafiátů. Pan farář byl klatovským rodákem a jeho otec zahradníkem. Proto si uměl zahradu nalíčit a vyparádit. Ty nejvzácnější klatovské karafiáty v celých záhonech kořenně do dálky voněly. Kája hrál. Oči mladého kněze přesmykly se se záhonů pestrobarevných květů k podlaze.

"To hraje duše Kájova," říkal si v duchu a znovu se zaposlouchal do Kájovy hry. "Hotový umělec! Může jít před forum světa a dobude slávy!"

Z divokých melodií uherských Lisztových rhapsodií přecházel Kája v motivy národních písní. Skončil je akordem trochu drsným, a hned rozběhlo se farskou jídelnou tisíc zvonečků

v starobylé písni, té nejmilejší Kájovy maminky "Zdrávas, dcero!" Klidným akordem Kájovy ruce odtáhly se s klavíru. Zadíval se otevřeným oknem. Vonělo do nich ze zahrady zrovna jako do oken v lesovně. Šel a natrhal by ty nejkrásnější květy, šel a dal by je Zdeničce: "Ani pan Merfait, ani pan Klíma nemají tě tak rádi jako já!" A sazové oči velkého umělce zalévají se slzami, marně je štíhlé prsty zatlačují, marně je bílý šátek zachycuje. Prolamují se vzlykem a pan farář hojivě dotýká se dlaní jeho spánků: "Kájo, snad byste se nevzdával bez boje? Vám patří svět, a vy ho dobudete. A i kdyby to jinak dopadlo, než jak bych vám přál, pomyslete si vždycky, že Bůh tak chtěl. A proti jeho vůli přece revoltovat nemůžete. Já jsem také jinak myslil. Vábily mne šumavské lesy do svého klína, strýčkova flinta zdála se mi tou nejkrásnější věcí na světě, výmoly a strže na prahu pralesa lákaly mne neodolatelně. Ale Bůh mne předurčil k tomuhle životu, a Jemu díky, jsem spokojen se svým údělem. Chci být dobrým knězem a ostatní vše zůstává stranou. Ale vy, Kájo, kterému se otvírají brány světa dokořán, vy nesmíte poklesávat na mysli! Ukažte mi oči! Nesmějí být zaslzené! Konec konců, mladý příteli, nikdo a nic na světě nestojí za to, aby člověk pro to plakal. Plakat má jen tenkrát, když i Boha znepřátelil."

V lesovně bylo hlučno, v Lážově chystali se na akademii. Kája chodil s panem farářem lesními průseky, a Zdeňa? Bylo jí jako lesnímu holubu, kterému křidélka zastřihli a do klece jej dali. Dorážela na ni maminka, teti ze Smíchova, dorážel i vídeňský strýček, a ona jen pořád myslila, cože Kája dělá, proč se v lesovně neukáže, proč že to není jak bývalo?

Tak přišla neděle, v níž na všech nárožích v Lážově i okolních obcích ohlašována byla studentská akademie. Velký sál "U hroznu" svítil čerstvě vyleštěnými parketami. Stoly byly pokryty běloučkými ubrusy, část sálu upravena byla v jeviště na aktovku a v podium zároveň. Místní honorace plnila vyhrazené stoly, pan učitel Štulc, duše celé akce, nervosně přebíhal sálem a pokojíky, udílel stručné povely, napomínal, povzbuzoval, upravoval, a rázem osmé hodiny před zcela přeplněným sálem sehráli studenti s velkým úspěchem aktovku. A potom už to šlo ráz na ráz. Po smíšeném sboru měla svoje číslo Zdeňa z lesovny. Byla rozkošná. Oblekla i ji paní lesní v zelenavé polohedvábné šatky, a její jednoduchá písnička, zpívaná sametovým, hebkým hlasem, zdála se všem písničkou kosa od lážovské lesovny. Po ní ještě vystřídal se melodram a zase smíšený sbor.

V Lážově bylo na letním bytě mnoho Pražanů. Z nich jeden takovou zvláštní náhodou slyšel v Praze o Kájovi. Slyšel o jeho úžasném nadání, viděl a slyšel ho hrát, věděl, že je od Lážova. Než vystoupil lážovský komik Mikeš, ptal se: "Je tu také pan Mařík, Kája Mařík, virtuos na klavír, a proč že neúčinkuje?"

Synáčku,