Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Felix Háj

Pumeranče Káji Maříka

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Pumeranče Káji Maříka

Felix Háj

I. (Malíř Michal)

"Letos ty naše krásné lesy přilákají snad všechny malíře z Prahy. Od jara je to už pátý," řekl pan lesní, sotva pověsil pušku na hák vysoko na stěnu v chodbě lesovny. "Zašel jsem dnes až k Bílému kamenu a koho tam nevidím, jako zase malíře. A povídám ti, maminko, takový malíř ještě v brdských lesích nemaloval. Až se mi dech zatajil, když jsem se potichu za něj postavil a podíval se na plátno.

Byl tak zabraný do práce, že neslyšel, ani když jsem schválně zlomil botou větvičku. Teprve když jsem promluvil, otočil hlavu, ale nepolekal se, že jsem ho tak znenadání překvapil, a za chvíli jsme byli v tak příjemném rozhovoru, že už jsem před polednem ani na pilu nemohl zajít. Představil se mi jako akademický malíř Franta Michal. Je to ještě mladý člověk, ani třicet let mu nebude, ale vzpomněl jsem si, že nedávno pan řídící mě upozornil na reprodukci jednoho jeho obrazu v uměleckém měsíčníku. Je to kumštýř, maminko, jakých je málo. To víš, že jsem mu to řekl a mělas vidět, jak se divil, že takový fořt, ztracený v lesích, má opravdový zájem o umění. Tak jsme mluvili a mluvili, až jsem se ho zeptal, kde a jak dlouho už v Lážově bydlí, že jsem se s ním ještě nesetkal. A teď přijde překvapení, maminko! - Bydlí u staré kovářky!"

"Ale to snad něm možná, vždyť tam ani místo není," divila se paní.

"Už je to tak. Kovářka vyklidila komoru, dala tam postel a kovář teď chodí spát na půdu do sena."

"Ale jak se té kovářce dostal do spárů? Vždyť je v Lážově dost bytů, a pěkných? Co ho to jenom napadlo? Stejně odtamtud uteče a jestli zaplatil na delší dobu, pak o peníze přijde."

"Znáš přece kovářku. Říkal mi, že přijel v pátek ráno do Řevnic, s někým se svezl na Skalku, kufry tam nechal ve starém klášteře, chodil po lesích a teprve k večeru sešel dolů do městečka polní cestou a rovnou ke kovárně. A nebylo by ani k uvěření, kdyby ho kovářka propásla a důkladně ho nevyzpovídala, kam jde. Malíř, protože ji neznal, pověděl, že hledá byt na několik týdnů. Kovářka byla náramně pohotová, hned ho vedla dovnitř a mluvila do něho tak dlouho, že jí dokonce zaplatil předem na čtrnáct dní. Říkal, že sám neví, jak se to stalo a že se vzpamatoval až na lavičce za kovárnou, kam ho kovářka zavedla, aby tam počkal, než komoru připraví a kovář přiveze na trakán kufry ze Skalky. Napovídala mu potom tolik pomluv o celém Lážově, až ho hlava brněla. Jednak už ze zvyku a také proto, aby mu vzala chuť hledat byt jinde. Samozřejmě, že by z kovárny rád utekl, ale už se ptal na několika místech v Lážově a všude prý mu dali jen vyhýbavou odpověď. Napadlo mě, že to ona, kovářka, také o něm po městečku roznesla pomluvy, aby mu nikdo pokoj nepronajal a ona si tak zachovala nájemníka a hlavně peníze. Já vím, že se té bábě ani nezdálo o takovém příjmu. Zastavil jsem se schválně u Breburdů a zavedl řeč na toho nového malíře. Už o něm věděli! Prý tam byl ráno a chtěl byt. Ale slyšeli, že se stravuje u kovářky, bydlí na dluh, a tak se mu vymluvili. Ani jsem už jinam nešel. Kdyby ta kovářka byla takhle čilá na práci, měla by se moc dobře. Bába prohnaná, pěkně si toho malíře pojistila, aby se jí neodstěhoval. Teď v Lážově byt nedostane, kdyby se rozkrájel. Ptal se mě, chudák, jestli bych mu mohl opatřit jednoho nebo raději několik ježků. Divil jsem se, co s nimi chce dělat, ale malíř mi vysvětlil, že bába kovářka má šváby. Kdyby je měla jen ona, tak by mu to snad ani nevadilo, ale jeho komůrka je jich plná. Jsou to snad stovky švábů, a i když není nijak choulostivý, chtěl by se jich zbavit. Z Lážova nechce odejít, dokud má barvy a plátno, a to prý má zásobu slušnou. Slíbil jsem, že řeknu hajnému, aby mu chytil aspoň dva ježky, i když vím, že je to stejně málo na tolik švábů. Chtěl jsem mu také poradit, aby dal na talíř pivo a dal to na podlahu, že se jich

tam v noci spousta utopí, jenže jsem si vzpomněl na kovářku. Ta kdyby zahlédla, že má v komoře na talíři pivo, vypila by ho sama a pro šváby už by nezbylo."

Pan lesní se na chvíli odmlčel.

"Zkrátka, maminko, když je někdo v takové bryndě, musí se mu pomoct. Napadlo mě, že z pokojíku v podkroví by se ten starý nábytek mohl odnést na půdu, protože tam je místa dost. Postel je dobrá, skříň taky. Zbývá jen vysmejčit. I panu Michalovi jsem to už tak trochu naznačil, než jsme se rozešli."

Pan lesní se rozpačitě podíval na svou paní, ale ta se usmála.

"Já tušila, tatínku, že tě to napadlo. Hned jak jsi začal mluvit o kovářce, taky jsem si na ten náš pokojík vzpomněla. Pozvi tedy toho malíře, ať je u nás třeba celé léto. Jen jestli je to hodný člověk a není podivín."

"Neměj strach, maminko, já se málokdy zmýlím v lidech. Je to dobrý, veselý a srdečný člověk. Má upřímné, teplé oči a tak tmavohnědé až do černa, skoro jako Kája. Jen nějak hlubší, vážné a chvílemi i smutné, jako když malý mráček slunce zakryje. Tvrdím, mladík je to ve všem všudy řádný. Také dobrý hudebník. Řekl mi, že si s sebou vozí gramofon s deskami, když už sám si na venkově může zahrát jen příležitostně. Jistě s ním budeme spokojeni. A ne že bych za pohostinství něco chtěl, maminko. Bůh chraň, ale z pomyšlení, že mi tu snad nechá obrázek, nebo aspoň kresbu, mám už teď radost. Po obědě může tedy Týna pokojík připravit. Ale to už si sama zařídíš."

Pan lesní se zamyšleně zamračil.

"Koho jen do té kovárny pošlu? Nejlépe by bylo, kdybych tam zašel sám. Nebude to asi snadné vzít kovářce nájemníka a věru, že bych si přál, aby nebyla doma. Ale musím na to zchytra. Vezmu s sebou šafáře s trakařem, aby počkal na kraji lesa a sám napřed kovárnu obhlédnu. Jestli bude kovářka doma, tak se vrátíme. Udělala by výtržnost na celý Lážov. A teď, maminko, spěchej s obědem. V poledne se pan Michal v kovárně dlouho nezdrží, a když už jsme se rozhodli k takovému kroku, nesmíme to odkládat. A kde jsou děti? Není je vidět, ani slyšet?!"

Paní lesní mávla rukou.

"Jsou v hájovně na lívancích s červenými jahodami. Měli jsme je sice včera, ale prý by je mohly jíst každý den. A Zdeňa dokonce říkala, že tetiny jsou lepší, protože je dělá z ječné mouky. To víš, děti. Vždycky jim chutná jinde víc než doma!"

Než se pan lesní naobědval, šafář už stál s trakařem na cestě před lesovnou. Usmíval se, protože Týna mu pověděla, co se chystá, a tak se těšil, že pomůže připravit kovářce špatný den. Občas přece jen uvěřil ve spravedlivou odplatu. Právě včera přistihl kovářku, jak mu vyhrabuje už druhý řádek raných bramborů. Plný košík jich měla a jen ho zahlédla, jednou rukou popadla košík, druhou nazdvihla sukni a rozběhla se k cestě do lesa. Ale ne po mezi! Kdepak! Vedle meze, přes ječmen, schválně aby ještě udělala škodu. Udávat ji nebude. Kovářka se soudu nebojí a několik dní trestu by stejně nepomohlo. Aspoň na rok kdyby ji za něco zavřeli, pomyslel si v duchu šafář, to by se nám určitě ulevilo!

Týna zvala šafáře, aby počkal v kuchyni, ale pan lesní už vycházel.

"Tak jen zvesela!" zvolal. "Dnes je řada na nás! Vysvobodíme toho nešťastného malíře a zároveň potrestáme kovářku. Už jsem ji zase viděl dvakrát v lese, a vždycky šmejdila kolem dříví, které si koupil pan Štulc u bažantnice. Někdy si myslím, že jsme tu s hajným jen proto, abysme hlídali les před kovářkou!"

pro nájemníka. Ale co se dá dělat. Já jsem si hned myslel, že ten pán v kovárně dlouho nevydrží."

V hajnovně dojídal Kája se Zdeňou z velké mísy lívance. Osmahlé, dětsky drobné, ale pevné ručky setkaly se u posledního, zaváhaly a stáhly se zase zpět.

"Tak co? Čí je ten poslední?" smála se maminka hajná.

Malíř vstal a odešel do pokojíku v podkroví.

"Cože?!"