Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Felix Háj

Školák Kája Mařík - Díl 7.

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Školák Kája Mařík, díl VII.

Felix Háj

I. NAROZENÍ MALÉHO KÁJI.

Dopisy ze samot byly čím dál smutnější. Pan lesní psal o zhoubách, které způsobily kruté mrazy. "Vysoká" chodí až k samotám, zajíci běhají po dvoře, psi jsou zavřeni v kuchyni, kosové zrovna v letu padají zkřehlí do vysokých závějí. Takové zimy není pamětníka. Nestačí ani dovážet potravu do lesa. Koroptve snad všechny vyhynou. Maminka před oknem komory chystá i vranám, které přece on - tatínek - chtěl už tolikrát postřílet, ale maminka jen zaprosí: "Tatínku, nech je! Ony dost nerady. Řekneš, že škodná, a konečně zajíci jsou také škodná. Aspoň do jetele jistě. Sýkory, kosové i vrabci, snad i chocholouši přenocují u nich v komoře. Maminka nechává i v noci okno dokořán, a u zásypu po ránu už ani neodlétají, už se nebojí. Jenže čím dál je jich míň. Našel on už i celou srnčí rodinu, v houfečku stulenou, zmrzlou.

"Jsem starý kozák, děti, otužilý," psal tatínek, "zrovna jako tatínek v hajnovně, ale věřte mi, zaplakali jsme v tu chvíli oba. Do lesů pro vysoké závěje stěží se dostaneme. Krutý mráz láme nejen větvičky, ale i silné větve. Dnes ráno jsme měli 30 stupňů pod nulou."

Trpěla Zdeňa, trpěl i Kája, protože i listy z hajnovny stejně povídaly. Teprve koncem dubna psali ze samot veseleji: Pohromy jsou sice veliké, ale přece jen Bůh nedopustil tak, aby zoufali. S jeho pomocí a požehnáním všecko se to vzpamatuje, ale těžce, na lesy, zvěř a ptactvo i lidi dolehla ruka Páně.

To už paní Webrová víc než doma byla u Maříků. To už Zdeňa nebyla tak čerstvá jako dřív. Už si sem tam paní Webrové postěžovala na různé nesnáze, už chtěla psát domů, aby maminka přijela.

Za takového jednoho květnového večera, kdy konečně mohl otevřít všecka okna dokořán, aby jimi zavoněla tucha tolik opožděného jara, kdy pan učitel se zabral do vzpomínek na zrození prvního dítka, kdy z radia vyhrávala diskretně klasická hudba a na stole ve váze rozvoněly se první fialky, když Kája odložil oharek cigarety, zadíval se na Zdeňu: "Snad abych psal na samoty, po neděli aby někdo přijel?"

Věděl, že se Zdeňa rozhodne pro svou maminku, to bylo docela zřejmé. Ale vzpomínal silně na svou maminku, která přece jen by také byla ráda přijela, ale obě nemohly, to bylo nemožno. Maminka by ani nepípla, ví dobře, ale jistě by si v koutku povzdechla, že by také tuze ráda jela.

Zdeňa říká: "Já jsem si to rozmyslila. Třebas by maminka se musila zdržet déle, a to ona ztěžka může, a za druhé, překvapíme je, až bude po všem." V duchu si smutně myslila: "Možná, že bude se mnou konec."

Kája byl rád, že se to tak lehko vyřídilo. Věděl, že paní Webrová dá na Zdeňu pozor, když on není doma. Potom už se Zdeně pořád jen zdálo, už aby bylo po všem, a hlavní věc, aby byl Kája doma. Z lesovny psali, kdy maminka má přijeti, že raději o den dřív než o hodinu později. Zdeňa odpověděla, že ještě napíše, že se asi přepočetla, a pan lesní se zlobil.

V neděli odpoledne musil Kája k panu vrchnímu stavebnímu radovi pro důležité instrukce: Řekl, že v půlhodině je zpátky. Byl opravdu jako na trní, ale nechtěl-li býti krajně nezdvořilým, nemohl odmítnout sklenku vína a zákusek. Nemohl odmítnout cigaretu, zvláště když pan rada byl tak velice vlídný. Bylo o něm známo, že má velký vliv, a Kájovi přece záleželo na tom, kdyby po čase dostal místo blíž domova. Proto se nutil do hovoru, ale bylo to znát, až hostitel řekl sám: "Myšlenkami jste asi jinde, pravda?"

Přiznal se, že je Zdeňa sama doma, a že opravdu v týdnu čekají přírůstek do domácnosti. Pan rada se zasmál: "Milý příteli, to nemáte k čemu pospíchat. To byste se tam darmo pletl, i kdyby se už dnes něco stalo. To patří výhradně dámám. Nadělají samy hluku dost. Mám zkušenosti, vždyť máme čtyři děti. Nejstarší dcerka se bude vdávat, nejmladší hoch je v tercii gymnasia. A věřte mi, dnes když vzpomenu, zdá se mi býti snem minulý život. Někdy sladkým, někdy drsným, někdy těžkým, jindy jako pohlazení. Vzpomínám si, že před

narozením prvního dítěte byl jsem rozrušen zrovna jako vy. Přišel jsem tenkrát k nejlepšímu, vlastně k nejhoršímu. Ženské běhaly pokoji a předsíní jako divé. Mne konečně ženina matka zamkla do vedlejšího pokoje. Když po nekonečných pro mne chvílích otevřela, běžela mi vstříc moje matka a místo nově narozeného dítěte mi celá uplakaná mermomocí nadnášela div ne pod nos prázdnou peřinku. Dítě už koupaly. Nemyslete na to, příteli, ještě jednou si probereme tyhlety plány!" A na stole znovu rozbělely se papíry, a oba se k nim sklonili.

Déle tří hodin zdržel se Kája. Nemohl dříve odejít. Byl úmyslně zdržován, ač v dobrém smyslu. Když konečně sešel do ulice, musil se násilím přemáhat, aby se nerozběhl. A přece přišel pozdě. První, koho potkal na schodech a kdo ho div neporazil, byla domovnice.

"To je dost, že jdou! Honem klíče od skříně! Milostpane, máme chlapečka jako tuřín, a neměl, chudinka, pod sebe ani plenčičku. Do ručníku jsme ho zabalily, ale kdyby to byl aspoň ručník! Milostpaní tomu říká tak ňák jako ,flotýrovanej'. Škrábe to až hrůza. A když se ptáme milostpaní po klíči od prádlové skříně, kde je nachystána hromada krásných věcí pro ,mladého pána', tak řekne mdle: To nejspíš Kája jej někam položil. Sem s klíčem, milostpane! Copak jarmara s prádlem se zamyká?"

Kája zůstal jako zkamenělý. Rty se mu sice otvíraly, ale slova vyhrknout nemohl. Schodiště se s ním zatočilo, rukou se přidržet musil, když konečně vyrazil: "Co Zdeňa? Zdráva?"

Ale noha ne a ne se mu od schodu odlepit, jak byl zrovna omámen tou zvěstí.

"Copak milostpaní! Trpěla, chudinka, a jen po nich volala. Teď usnula. Jdou zticha! A honem ten klíč, milostpane!"

Sáhl do kapsy. Vskutku. V roztržitosti vložil klíč od prádelníku do kapsy, když si tam bral kapesník.

A jen odešli, přijely obě milostpaní maminky. Teda chci říci jako už teď babičky."

Ku podivu! Tohle Káju rozehřálo. Pocit, který ho přepadl, podobal se navlas studu. Ano! Jaksi se styděl. A třeba lnul k mamince hlubokou, vděčnou láskou, a třeba Zdenina maminka byla mu také skoro jako za vlastní, přece jen v tuhle chvíli chtěl by být sám u Zdeni. Stojí už u dveří, jen kliku stisknout, u Zdeničky je celou duší, a jak si ji představí, zrovna vrazí do předsíně.

Pan učitel Weber pospíchá z pokoje. Objímá ho: "Kájo, to budete míti radost! Ale jen zticha!"

V kuchyni s prstem na rtech a ohromně důležitou tváří stojí maminka z hajnovny a maminka z lesovny, paní Webrová, Náhlíková a ještě jedna cizí. Domyslil se. Ku podivu! Ani jedna z maminek nevztáhla po něm náruč. Nechaly ho stát u dveří. Kutily něco u stolu, na němž bylo plno bílých plen a peřinka. To už otevřely skříň. Div od dveří neodletěl, jak prudce je otevřel pan učitel Weber s housličkami pod paží. Šeptal: "Jdu zahrát Zdeničce ukolébavku."

Ale v tu chvíli mu jeho Bětunka vzala housle, položila je dost nešetrně na židli a zašeptala ostře: "Máš ty rozum, tatínku? Zdenička spí bez tvé ukolébavky."

Ke čtyřem ženským postavám naklonila se pátá, mužská, pan Weber. Kdyby jen tam byl Kája dohlédl! Nejspíš vybírají peřinku a všecko ostatní, on musí ke Zdeně. Několika tichými, dlouhými kroky je obešel a už byl v pokoji. První jeho pohled platil Zdeně. Spala. Byla velmi bledá, a i tak, když oči měla zavřené, stopa prve prožitého utrpení znatelně jí v rysech ležela. Se slzami v očích sklonil se k její ruce svými rty. Hned oči otevřela.

"Kájo!" řekla mdlým hlasem. Chtěla k němu ruce zvednout, ale síly neměla.

"Má miloučká Zdeničko!" zašeptal něžně.

Ale ona se jen zeptala: "Viděl jsi?" a už zase oči zavírala.

Kája pochopil. Dítě je vedle, tam mezi těmi plenami na stole.

Šel kolem něho a nevěděl to. Jemně zlíbal obě ruce Zdeniny, několika krátkými, ale vroucími slovy poděkoval tiše Bohu a vracel se do kuchyně. Tam zrovna v tu chvíli dítě

s ohromnou pýchou pevně sbalily do peřinky, zatočily povijanem, na hlavu uvázaly čepičku - no, hotová vánočka! Obě maminky se na sebe spokojeně usmály. Je podle jejich. Dítě má ručičky přitažené k tělíčku, aby mu rovně rostly, čepičku má utaženou, aby mu neodstávala ouška. Teď už jen dudlík do pusy a bude dítě jak se patří. Ukázalo se, že maminka z lesovny přivezla dudlíků celou krabičku. Na pěkné šňůrce pověsila jej děcku na krček. To spalo. Takto vypravené podávala je jedna druhé.

To Káju dozlobilo. A třeba to byla zrovna jeho maminka, ta maminka, kterou měl přece tolik rád, a která prvně hýčkala jeho dítě, řekl tiše sice, ale důrazně: "První snad jsem měl svoje dítě pohýčkat já, maminko, ne?" A vzal je udivené mamince z ruky, zadíval se na ně a už byl s ním v pokoji.

"Neubliž mu!" volala maminka.

"Jen když je utažené," řekla blaženě paní lesní. "jen ať se jím potěší!"

Zdeňa tiše spala. Kája si svůj drahocenný poklad položil na stůl, nejdřív rozvázal povijan a mrskl jím do kouta. Potom odstranil jemně šňůrku s dudlíkem a poslal za povijanem, za kterým také letěla čepička. V tu chvíli dítě otevřelo oči. Kája neviděl nic víc, jen velké, sazově černé oči. A když rozevřel cípek peřinky, skrčilo dítě nožičky a hned je zase natáhlo.

Ruce sepjal nad tím zázrakem Božím. Jeho dítě! Jeho a Zdenino! Přežehnal je třemi křížky.

"Bože na nebi, jak ti děkuju za ten převzácný dar! Slibuji Ti, že je povedeme podle příkazů Tvých. Budiž Ti věčná čest a chvála!" S úžasnou opatrností přetáhl cípy peřinky přes sebe, a dítě, které zas oči zavřelo, položil do připraveného kočárku.

Zdeňa otevřela oči: "To jsem ráda, Kájo, že jsi u mne. Máš radost? Mně je tak hezky. Prosím tě, tichounce nám něco zahrej!"

Kája se sklání k jejímu čelu s políbením: "Má dobrá Zdeničko! Všecko doposud bylo krásné v našem životě, ale tahle chvíle je ze všech nejkrásnější. Děkuju ti vroucně, a odpusť mi, že jsi trpěla. Dítě, naše sladké dítě, Zdeničko, utáhly do peřinky, čepičku mu daly, dudlíka na šňůrku pověsily."

"Ale tys to všecko zaházel, viď?" maličko se usmívá Zdeňa. "Dobře jsi udělal! Víš, já bych ze všeho byla nejradši, kdybys tu prve byl ty! Bědovaly víc než já. Maminka říkala, že na slepo se rozjely a zrovna včas přijely. Vím, že jsi nemohl utéci. Dej mi sem toho malého Káju a jdi tiše hrát!"

V kuchyni se radily, co dobrého k večeři uchystat, když to všecko tak dobře dopadlo. Mluvily sice polohlasem, ale Zdeňu to trochu dráždilo, protože zcela jemná hra Kájova byla přece jen přehlušována. Jak by to Kája věděl, pevněji stiskl klávesy. Jemně přivinula k sobě dítě a zaposlouchala se. V tu chvíli slyšely v kuchyni Kájovu hru. První to byla maminka hajná, za ní maminka z lesovny, potom ta "cizí ženská" a na konec domovnice, které dost dupavě přeběhly pokoj, ve kterém ležela Zdeňa, a všecky spustily na Káju: "Copak té to, chlapče, napadá?" řekla maminka, "Vždyť je vyděsíš! Přestaň!" A potom se přidaly ty ostatní.

Protože hrál dál, doufaly všechny, že Zdeňa vedle v pokoji začne naříkat a dítě plakat. A když se tak nestalo, pospíšily ke Zdeně.

Obě maminky mlčky ruce sepjaly, když viděly v koutě pohozený povijan, dudlík i čepičku. Dítě se sice statečně živilo, ale teď už všechny čtyři zanaříkaly: "Bylo přece tak krásně utažené!" Maminky spustily dvojhlasně: "Zdeňo, vždyť vám poroste nakřivo!"

Teď už se Zdeňa usmála docela spokojeně: "I toto! Ale utahovat se nesmí! Kája to všecko zaházel a měl pravdu."

Kája dohrál. Při jeho příchodu do pokoje odešly ostatní do, kuchyně. Seděl na židli u postele. Pozoroval šťastnýma očima dítě i Zdeňu.

V kuchyni se živě rozpovídaly. Pan učitel Weber už dávno odešel. Na plotně syčela smaženina. To maminka z lesovny novinku - mladá kuřátka - donesla. Paní Weisknechtová, nezbytná osoba při takových příležitostech, a domovnice jen se ulízly. Paní Webrová krouhala nové okurky na salát, maminka hajná oškrabovala nové brambůrky a maminka z lesovny dávala stručné rozkazy: "Také navařit heřmánkového odvaru pro malého, kdyby dostal v noci boleníčko. Ssací lahvičku jsem přivezla. Tak, a teď prostřu v pokoji."

"Milostpaní, nač to?" brání se paní Weisknechtová. "Tuhle nám ráčejí dát na ten stůl, a je to!"

"Když se neurazíte," říká paní lesní, "ale to vám říkám, paní Weisknechtová, dneska to ubohé dítě musí být ještě utaženo do peřinky. Mohou být rádi, že jim Bůh daroval zdravé dítě. Mrzačit je nedáme, že ne, maminko?" obrátila se k mamince hajné.

"Ba nedáme. Já domluvím Kájovi, paní Weisknechtová oběma, a dítě musí růsti rovně!"

To už na stole na míse zlatí se smažené kuře, žloutnou se nové brambory, voní okurkový salát. Paní Weisknechtová jí statečně. Chutná jí znamenitě. Teprve když zmohla druhou porci a zapila vínem, řekla: "Inu, to asi bude těžká porada! Chodím po těch nejlepších domech, a taky už se mi stalo, že jsem nesměla dítě utáhnout a nic takového. Nejlepší bude nechat mladé panstvo, ať si vychovávají po svém."

Paní lesní chystala se sice ještě podat dort, ale po tomhle prohlášení zle se zamračila. Přinesla jen mísu máslových rohlíčků a už ani muk.

"Kdypak asi budou křtiny?" ptá se paní Weisknechtová.

"Nejspíš pozítří," říká paní lesní.

"A jaképak asi se dá jméno?" vyzvídá dál paní Weisknechtová jed většinou v nóbl domech se dávají módní jména: Miloslav, Libor, Vlastislav, Evžén, Egon, Miroslav, Vladimír."

"Já nejradši Slávečka," říká paní lesní.

"Anebo Mirečka," dodává maminka hajná.

Tohle už slyší Kája stojící mezi dveřmi.

"Tak, křtiny budou příští pondělí, aby Zdenička mohla také hned k úvodu, a jmenovat se bude dítě na výslovné přání Zdenino po mně Kája - Karel!"

"Já jsem si zrovna myslila," vyrukuje paní Webrová s nápadem, "že Jarka je také velmi hezké jméno."

"Už je to odhlasováno nejvyšší instancí, že Karel," smál se. Kája. "Zdeňa spí. A co to, že jste se, maminky, tak rozjely?"

"No," odpovídá paní lesní dost neochotně, "povídal tatínek ,Jen jeďte!' - a tož jsme jely." -

V hostinském pokoji na pohovce, když už všecko ztichlo, povídají si maminky ze samot. Náramně se shodují. Povijan, čepička, dudlík na šňůrce, všecko pryč. Prohrály to se Slávečkem i s Mirečkem. Křtiny budou až za týden. Nejlepší, když obě pozítří odjedou. Děti jich poslouchati nechtějí, no, jen aby nelitovaly! Do křtin se zdržet nemohou. Ano, pojedou. Ale rády budou vidět, jak to ubohé dítě bude vypadat v srpnu, kdy mladí přijedou na dovelenou.

Po ránu pospíchá Kája s telegramem na poštovní úřad. Opakuje si v duchu, jestli to dobře zařídili se Zdeňou, když si řekli, kmotrem že bude tatínek z lesovny a kmotrou maminka z hajnovny. Pochlubil se v kanceláři, požádal za dovolenou na dva dny a přišel domů ve chvíli, kdy Zdeňa plakala a paní Webrová se zlobila, ale maminky opakovaly, že je nutno odjeti. Hlavní věc, že je dítě i Zdeňa zdráva, Nezlobily se, ne, ale ostatní cítili, že něco není v pořádku.

Kája rozhodl: "Nikam nepojedete! Abych vám to vyřídil všechno najednou. Rádi bychom měli za kmotry vás všechny a oba tatínky ze samot k tomu. Ale protože to nejde, jste zkušenější, poraďte!"

"O tom jsme se uradily, že musíme pozítří domů. Oba tatínkové z revíru naprosto nemohou odjet. Chtěly jsme vám zrovna teď vyřídit: Vezměte si za kmotry tady odtud, ať Webrovy, ať kohokoli z kanceláře! Tatínek řekl, že budeme míti dost na ,dědkách', kmotry že přepustíme někomu jinému. Jen, děti, mějte rozum. Nechtějte nemožnosti! Máme jeti zítra nebo dnes, to už je jedno. Beztoho děláte s dítětem podle svého," trošičku paní lesní ďobla.

Konečně, co se dalo dělat? Zdeňa opakovala: "Však do srpna není tak dlouho! Pak zas budeme všichni pohromadě."

Pan Weber s Kájou šli třetího dne s hosty na nádraží, a při loučení pošeptala paní lesní Kájovi totéž, co prve v bytě Zdeně: "Aspoň na noc to dítě utáhněte do peřinky!"

Pokud chodila děcko koupat paní Weisknechtová, a pokud rozhodovali se o tom, koho o kmotrovství požádat, pořád ještě nebylo doma náležitého klidu. Pan Weber poradil Kájovi, aby požádal za kmotra pana profesora Chetila, že kdož ví, kdy to malému Kájovi může býti k dobrému. Když konečně bylo po křtinách, při nichž šla Zdeňa k úvodu, řekl Kája: "Teď teprve jsme zase doma." A každou volnou chvíli seděl u dítěte, které obyčejně blahostně se rozvalovalo na peřince v širokém kočárku nebo na peřince na koberci.

Malý Kája se měl k světu. Málokdy zaplakal, ale když, tak to stálo za to. To už uznala i Zdeňa, že v takových chvílích doslovně "bříská". Časem si radostně broukal a většinu dne prospal.

Zdeňa, když dítěti byl měsíc, se často dlouho zamýšlela. Jednou ji zastihl Kája v slzách, a ona pověděla: "To ti mám strach, že to dítě docela nic nemluví!"

Kája se také trochu zarazil. Když byli dětmi, pravda, Staník byl ještě v peřince, ale ony se tenkrát hrozně málo o něho staraly. Přizvali na poradu paní Webrovou, a ta se jim vysmála: "Snad byste nechtěli, aby měsíční dítě vám vypravovalo kroniky!"

A bylo dobře.

II. PAN LESNÍ OSLAVUJE DOMA.

Tenkrát, když maminky přijely, moc málo se potěšily. Špíže byly skoro vyjedené. Týna hlásila, kolik kuřat musila zabít, kolik masa přinést.

No, jakpak ne! Po obdržení telegramu rozběhl se pan lesní nejdřív do lesa za hajným. Ale hned se vrátil, a už to začalo. Marjánka šafářovic musila oběhnout do daleka všecky lesní a hajné, že druhého dne bude slavnostní oběd na počest prvorozeného vnuka. Umluvili i paní řídící, která přišla vařit - byla tu i Bětuška. Oběd se protáhl do večeře. I hajný nanosil sem věcí z hajnovny. Houf dětí přiběhl na "čuměnku" a vzácný pán poručil mazati jim karásky zavařeninami.

"Vzácná paní," vypravovala zděšeně Týna, "naložené houby jsou pryč, řípa i okurky pryč, sklenice od zavařenin prázdné, brusinky pryč, naložený karfiol pryč! I všechny sušenky, suchary, másla padlo do koláčů a bábovek, a do cukroví těch věcí! Vzácný pán přinesl papírové sáčky, poručil do nich mouky, krupice, krupek nasypat a rozdával to dětem i žebrákům, kterých tady najednou bylo! Kdož ví, odkud se najednou vzali. Vzácná paní, i uzené se vařilo k večeři, a nezbyl tam ani kousek. Vajíčka byla vytlučena všechna. Já nesměla ani pípnout. Jen jsem se potichu jednou ozvala a vzácný pán se zeptal: ,Máte vy vnuka nebo já, co?' Každému z obdarovaných dětí řekl: "Abyste věděli, že lážovský fořt má vnuka!"

Vzácný pán měl tak ohromnou radost, že jsem dostala strach, aby najednou neotevřel skříně a nezačal rozdávat šatstvo a prádlo. Proto jsem klíče stáhla a uklidila. Vzácná paní, já si troufala i to, co bych si - nebýt té ohromné radosti pána - nikdy nebyla troufala. Slyšela jsem dobře, že si na chodbě hlasitě povídá: ,Musím těm dětem, které přijdou okukovat, dáti každému peněžitý dar.' A tak si myslím: ,Bože náš, pán by byl s to, když je v té radosti a v tom rozdávání, rozdat všechny peníze z psacího stolu. Když odešel, jen jsem jukla k zásuvce. Zaplať Pán Bůh! Klíč v zámku trčel. Já jím otočila a klíč také schovala."

Paní lesní ulehčeně oddechla: "Tos hodná, Týno! Trnu hrůzou." Maminka hajná, jak slyšela o rabování ve špižírnách, honem pospíšila domů. "Vida, tatínek hospodařil. No, měl radost! Chápe to! A nechtěl zůstat o moc pozadu za lesovnou. Dal, co bylo možno. No, někde se

ušetřiti musí! Zas jen na puse, na jídle. Dostane teď častěji k obědu krupičnou kaši anebo dvakrát polévku," usmívá se tiše.

Pan lesní opravdu divy dělal. Zpíval v lese, až se to rozléhalo, až stará kovářka mu nadběhla, protože její ukrutná zvědavost ničeho si za výstrahu nevzala z toho, čím pan lesní už tolikrát ji ztrestal. S Rozárou už si to dávno vyřídila. Koukal z toho hnedle soud. Ale Tancibudka řekl: "Nač by ses, Rozárko, s bábou soudila! Nestojí za to!" To má ještě u ní schované. A Rozáře dala co proto. Od té doby se neznají, ale kde ona může, na policajtku si přisadí. Tenkrát ji sice fořt zavřel do sklepa, ale to už je dávno! A beztoho navedla ho Rozára. Nespala by celou noc, kdyby nevěděla, proč on se tolik směje. Horší to bylo s tím rochotským. Ten jí tenkrát našlehal! Nevídáno, pro pár buchet a trochu truňku! Však i na něho dojde, o to se ona už postará. Už jde proti panu lesnímu. Dělá, jak by ani neslyšela ani neviděla. Shýbá se k zemi, trhá sem tam kytičku.

"To už jsem vás, bábo, dlouho neviděl! Proto jsem měl pořád takové dobré spaní. Nevíte, kdo mi chodí vyžínat jetel?"

"To, prosím, nejspíš Rozára. A smím-li se ptát, co to, že vzácný pán tak vyzpěvuje?"

"Inu radostí, bábo! Naše maminka odjela za mladými, ňák jsme se doma nepohodli. Dnes jsem dostal telegram, že se tam vdala." houká pan lesní.

"To snad ne," skoro dopadá kovářka na pařez. "A nemusejí tak na mě křičet! - To ani není možná tak zčerstva."

Pan lesní začal potichu hýbat rty. Ne, teď kovářka nerozuměla ani jednomu slovu. A hořela zrovna chtivostí vědět, co povídá.

"Nic nerozumím, vzácný pane, fraj nic."

Pan lesní zahoukal na lesy i na ni: "Proč by to nebylo možná? Dneska jde všecko zčerstva. Rozvod - v cuku letu. A pak naše maminka, ta přece má víc světských myšlenek nežli maminka z hajnovny. A vidíte! Ta se také ještě nevrátila! Možná, že budou na samotách dva ženiši! Škoda, bábo, že už vám vypadl i ten kejvavý zub! Jináč byste byla ještě nevěsta jako prut rozmarýny!"

"No, vzácný pane, přeceť zuby nejsou všecko! Ale že by hajná? Copak paní fořtka, ta pořád samý smích a samá legrace. Z té by to koukalo, že ona na mladšího by smejšlela, ale hajná?"

"Inu, špatná společnost kazí dobré mravy. Poslední dobou byly pořád pohromadě."

Kovářka nemá stání. Kam s touhle novinou dřív?"

Pan fořt jí náhle vzkřikne do ucha: "Bábo, jestli tohleto někde vyžvaníte, zavřu vás ne do sklepa, ale do prasečího chlívku, rozumíte?" Začal zvesela: "Může mi Pán Bůh dát, že budu milovat děvče jak karafiát."

Jde jinou cestou, a kovářka stojí zrovna jako Herkules na rozcestí.

"Do prasečího chlívku, povídal! A žádné špásy s ním nejsou! No, uvidí! Dnes to poví jen staré Hacapírkové." -

Pan lesní čekal maminky až tak za tři dny po jejich slavnostním obědu. Proto se ukrutně podivil, když toho dne, kdy Týna už vypověděla všecky bolesti svého srdce, kdy už paní lesní s bolestným povzdechem zrevidovala skoro prázdné špižírny, a kdy přece jen na konec se usmála a řekla Týně: "Jaká pomoc! Sádla tam zůstalo dost, ječné mouky také, budou teď pořád péci lívance. Kdyby byl tatínek jen trochu s rozumem se poradil, nemusilo by to takhle dopadnout!"

Když pan lesní po příchodu z lesa slyšel její hlas z kuchyně, vešel trochu zkrušen.

"Vítám tě, maminko!" podával jí ruku a sebral s jejích rtů manželskou pusinku, ale takovou nějakou neslanou, nemastnou, k ničemuž. "Tak co? Všechno zdrávo? Povídej! A co kluk? Má se k světu? A komupak se podobá?"

"Počkej, tatínku, pomalu s otázkami! Především, tam je všecko v pořádku. Tady už míň! Což kdybychom tak byly tam zůstaly týden? Snad i skobky ze špíže byli byste snědli. A co

jste vlastně oslavovali? Já ti to povím, tatínku: Pohánka! Malého pohánka! Dítě ještě není pokřtěno, a ty takhle vyvádíš? Kdyby to bylo, tatínku, s měrou, ani bych nemukla. Anebo kdybys byl počkal, až ti povím, kdy budou křtiny. V ten den bych sama byla řekla: Oslavíme to!"

"Prosím tě, maminko, co by to bylo za křtiny bez dítěte?"

"Nemluv, tatínku, nemluv! Skoro se divím, že paní řídící tě trochu nezkrotila!"

"Paní řídící, maminko, paní řídící - utekla dost brzo," přiznává se pan lesní. "Jak jsem začal rozdávat mouku, řekla, že už se na takovéhle hospodářství nemůže dívat, a byla pryč." -

"Stalo se, stalo, tatínku! Je jim přáno, jenže ty bys ve chvíli velké radosti rozdal i peřiny. Teď se to musí ušetřit. Dvakrát týdně mohou býti pařené housky."

Jéje, pařené housky pan lesní nemohl ani vidět, neřku-li jíst.

"A k večeři," pokračovala paní lesní neúprosně, "k večeři budeme dělati kaše: jáhlovou s perníkem, krupičnou se skořicí, rýžovou s malinovou šťavou, nastavovanou s cibulkou, bramborovou se škvarky."

"Tak to abych neobjednával pivo," říká trochu hořce pan lesní. "To ovšem ne, tatínku, ani pomyšlení! Na tom se také ušetří," kývá paní lesní hlavou.

"Začneš, maminko, hned dnes s tím šetřením?"

"Po neděli, tatínku!"

"Tak, a teď povídej!"

Nebylo to sice tak doslovně, jak paní lesní řekla, ale přece jen pařené housky se na stole objevily, a pan lesní hned chytil klobouk a utekl do hajnovny na králíka.

III. MLADÍ NA DOVOLENÉ.

V srpnu chystají se mladí na dovolenou. Webrovi jsou už čtrnáct dní s Jarkou u nejstarší dcery. Pohubovala paní Webrová, že proto blíž k Jarkovi se odstěhovali, že si myslili, že se brzo ožení, a tam, kde se usadí, oni si postaví vilku a budou pod jednou střechou. Dcera Lojzička moc pěknou partii mu dohazovala, ale on najednou ani slyšet o ženění. -

Konečně bylo všechno přichystáno. Konečně Náhlíkovi odvezli koše i kočárek na nádraží. Konečně jsou ve vlaku. Po dlouhé cestě, kterou dítě snášelo velmi klidně, zastavují se v nádražním restaurantu, aby se něčím občerstvili. Ve stmělém koutku, když Kája je zakryje svou vysokou postavou, dostane i dítě posilu na další cestu a hned zase usíná.

Z Prahy už se jim jede vesele. Na samotách toho dne, kdy je čekají, není s panem lesním k vydržení.

"Tak do kočáru posadíme obě maminky, a kolik nás půjde pěšky?" ptá se pan lesní a usuzuje: "Aby šafářka nesla prapor, ne? Tancibudková by mohla za ní s bubnem. Tak to budu já a tatínek z hajnovny, panstvo šafářovic a Marjánka s Josefem Motyčkovic v čele. Týna snad půjde s Křampulou, ne? Malinovic se rozhodně přidají. Přece Malinová byla první naše Týna. To asi oni s kočárkem vyrukují, aby taky něčeho užila nejmladší Malinka."

"Tatínku, my máme jiné starosti než poslouchat tvoje povídačky: Kdybys raději dohlédl, jestli je kočár v pořádku," jemně vystrkuje paní lesní tatínka z kuchyně.

Ten sedá na lavičku před lesovnou. Usmívá se, ale oči se mu zamžívají. Dnes prvně chytne do náruče vnuka. Pane Bože na nebi, vždyť tuhle maminka je na tom tisíckrát lepší než on. Maminka už dítě viděla, maminka už dítě hýčkala, a on tuhle dočista nic. Však jim je odnese do lesů, až všichni budou spát. Snad dá Bůh, že nebude jako Staník, který se sice výborně učí, ale když tu byl o velikonocích, řekl rovnou: "Tatínku, tisíckrát radši budu v zámečnické dílně pracovat, než chodit po lesích!" Psal bratr z Vídně, jak poznal, nejlepším jeho nástupcem bude Staník. Čtrnáct dní byl doma v červenci. Když pospravil doma všechny strojky, nejkratší cestou pospíchal do Lážova a po dílnách chodil. Kde spravovali auto nebo motocykl, tam byl

první - ne koukat, ale pomáhat. V lesovně zavedl elektrický zvonek nejen zvenčí, ale také do kanceláře i do kuchyně se slovy: "Když, maminko, budete chtít, aby sem přišel tatínek, zazvoníte, a je to." On tenkrát řekl: "To jsem rád! Když budu chtít něco na zub, zazvoním dvakrát, to bude na maminku. Když budu chtít vyčistit boty, zazvoním třikrát, to bude na Týnu." Ale to se neosvědčilo. Jak zazvonil prvně, už běžela maminka a za ní poskokem Týna.

Pan lesní se usmívá: "Jak Bůh chtěl, dal. Však i Staník zná kouzlo domova a rád přiběhne, když se mu zasteskne."

Dnes přijedou. Ne, dnes sedět tady nevydrží. Vrací se do kuchyně. "Abych, maminko, dokončil svou řeč. Paní Líba je v Lážově s Pavlem už kolik dní. Ti půjdou také s rodinou a potom řídících. Třeba by mužové mohli jeti jako banderium kolem kočáru. Kroj bychom si vypůjčili. Na tetu Dvořákovic ovšem zapomenou nesmíme. Už je také jako na pensi, ale poptává se pořád, kdy mladí přijedou. Ta si jistě vezme ty fialové ,ouvodní' šaty. Škoda že jí tenkrát Kája nedonesl ten bubínek ze Svaté Hory, který jí chtěl darovat, aby nemusila v dubčí malé dětičky volat, ale zabubnovat, a samy by přiběhly. Mohla by dnes jíti vedle Tancibudkové za druhého bubeníka. Maminko, před tímhle procesím musí se nésti prapor. Anebo abych zjednal kapelu?"

Paní lesní s Týnou dokončovala poslední přípravy k slavnostní mu přivítání. Ve všech pokojích byly vázy s nejkrásnějším růžemi. Vzduch plný jejich vůně protahoval se i chodbou. Za nic na světě ani stará kovářka nebyla by nikde našla atomu prášku Všecko se jen lesklo. Pan lesní nakoukl do špíže i jídelny: "Mně se zdá, maminko, že čekáš regiment vyhladovělých vojáků a ne dceru se zetěm a vnukem."

Paní lesní rovnala na mísu ořechové "pusinky" a jen vzdychla "Kdybych já aspoň věděla, že to ubohé dítě nerostlo nakřivo Kdybych já aspoň věděla, že nemá odchlíplá ouška a nožičky do o. Ale já nevím ničehož. Jen píší, že se dítě má k světu. A můj vnitřní hlas mi pořád říká, že něco není v pořádku. Snad ani to robátko na těchhle ,pusinkách' si nepochutná."

Pan lesní se rozesmál: "Bodejť jo, maminko, copak myslíš, že ti přijde študent? A jak promluvil tvůj vnitřní hlas, to je zle. Maminko, to je moc zle!"

"Já se ti, tatínku, divím, že je ti pořád do smíchu. Máš u přece léta, dospělou dceru a - vnuka!"

"To všecko ty máš také, maminko," směje se pan lesní, "a také se ráda zasměješ. No, pomoz Pán Bůh tomu dítěti! jako bych to slyšel: Řekni bú! No řekni bú! jak dělá kravička? Řekni bú. To bude bučení jako zrána o jarmarce. jak dělají hodiny Řekni: Tyk-tak - tyk-tak! To bude tu zas jak u hodináře a dítě se, chudáček, vyjeví."

"Myslím, tatínku, to že je mou starostí, abych věděla, jal s dítětem!" trochu uražené řekla maminka.

"Horší je, jak ho budete jmenovat. Na Káju je ještě mrně abyste říkaly ,Kájíčku", to jako krajíčku nebo králíčku."

Paní lesní se rozehnala utěrkou, pan lesní honem vyběhl. Ale ještě do okna zavolal: "Škoda, že pojedeš! Byl bych ti poradil, aby sis vzala pohodlné střevíce. Raz - dva, raz - dva, vykročíme levou nohou a hned začneme: Krásný vzhled je na ten boží svět!"

Zašla do pokoje.