Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Václav Semerád

Jupiterský duch IV - Asistenti Erduka

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Jupiterský duch IV - Asistenti Erduka

Autobus

Jupiterský duch

IV. část – Asistenti Erduka

Václav Semerád

© 2007-9 Václav Semerád Praha

Jiné světy nejsou vzdálené tisíce světelných let.

Jsou na dosah.

Bohužel...

* * *

Aliance

Komodor Zikehová stiskla tlačítko předem nastaveného volání, kterým na můstek svolávala poradu užšího velení.

Invazní svaz Aliance se nacházel v bezpečné vzdálenosti od ústí červí díry, ze které se před pouhými deseti hodinami vynořily první bitevní lodě. Nebezpečí jejich napadení ve stísněném prostoru, dříve než by se mohly plně rozvinout, už definitivně zmizelo. Lodě zaujaly paraboloidní bitevní formaci, kde jedna chrání druhou a navzájem si pomáhají křížovou palbou, a obrátily ji proti hvězdné soustavě světa Alyak, nic netušící okrajové planety Císařství.

Kabina se rychle zaplnila důstojníky.

»Před hodinou přišla šifrovaná zpráva od jednoho našeho špiona z Alyaku,« zahájila krátký breafing komodorka. »Dešifrování bylo úspěšné, jistě je všichni máte, ale mírně řečeno, obsahu nerozumím ani já, ani naši kryptohlavové. Bezproblémovou částí zprávy je odvolání mobilizace, vyhlášené před půl rokem. To bych pochopila, ačkoliv mi není jasné, proti komu byla namířená. Proti nám těžko, to bychom už byli v bitvě. Naopak se zdá, že nás nečekají. Zpráva navíc tvrdí, že posádky všech císařských bitevních lodí jsou demobilizované. Považuji za nemyslitelné, aby císařství přestalo bez příčiny udržovat v pohotovosti svou nejtěžší válečnou flotilu a zbavilo lodě posádek. Kapitulace bez boje je to poslední, co bych císaři uvěřila.«

»Zřejmě našeho špiona odhalili a donutili odesílat falešné zprávy,« nadhodil jen tak kapitán Pirychel. »To se přece stává.«

»Musel by mít obzvláštní smůlu,« vrtěla hlavou Zikehová. »Podle záznamů je to špion třetí generace, měl by být na Alyaku dokonale asimilován. Jediné, co ho s námi spojovalo, je jeho vysílačka. A tu jsme mu aktivovali až dnes. Aktivační impuls se dá zaměnit za krátkou poruchu, jakých je při bouřkách v každé atmosféře plno. Také odpověď přišla s minimálním zpožděním. Podle toho musel náš špion zprávu sestavovat pouhých deset minut a to je tak krátká doba, že se nedá předpokládat jakýkoliv cizí vliv.«

»V tom případě zradil,« pokrčil rameny kapitán Pirychel. »I to se přece stává.«

»Pak by aktivace vysílačky vyvolala odpovídající reakci na druhé straně, to se ale nestalo,« nesouhlasila komodorka. »Jisté je, že je něco v nepořádku. Aby císařství nemělo kolem klíčového hraničního světa Alyak rozestavěné hlídkové lodě, to prostě nedává kloudný smysl. Ledaže by to byla nějaká obzvlášť rafinovaná léčka.«

»Morzortové!« připomněl všem spojovací kapitán Zazaf.

Všichni se jen otřásli. Zhruba před sto padesáti lety Aliance porazila civilizaci Morzortů na hlavu, když komodor Kurfak vlákal Císařské bitevní lodi do geniální pasti a zničil je. Morzortové zůstali bez ochrany, ale když se Kurfakova invazní flotila za pár dní dostala na dostřel, stalo se něco, s čím komodor Kurfak nepočítal.

Následující události se daly zrekonstruovat jen přibližně.

Poslední Kurfakem odeslaná zpráva se zmiňovala o ultimatu, požadujícím bezpodmínečnou kapitulaci Morzortů. Místo odpovědi vyslali Morzortové obrovský výboj energie, jaký museli pro tuto příležitost shromažďovat několik desítek let. Nebyl nasměrovaný proti Kurfakově flotile a ta obludná energie nebyla ani vidět, takže si jí zpočátku nikdo nevšiml. Všichni viděli jen strašlivou, na první pohled nevyslovitelnou zkázu světa Morzortů a netušili, že by to mohlo být ještě horší.

Předchozí krátké zvukové záznamy z bližších lodí obsahovaly nechápavá hlášení, svědčící o tom, že planeta Morzortů změnila oběžnou dráhu. Mnoho záznamů se nezachovalo, ale všichni experti svorně bledli, když je slyšeli. Reaktivní účinky odpáleného náboje byly tak silné, že ji na okamžik změnily v primitivní fotonovou loď.

Podle střízlivých odhadů vědců zahynuli obyvatelé planety již v tomto okamžiku.

Obludný skok planety lidem i zvířatům drtil kosti a než oceány odlétly do vesmíru, dočista spláchly pevniny v podobě jediné kilometr vysoké vlny. Rozhoupaly se i pevninské kry a žádná lidská stavba nemohla zůstat vcelku. Svět Morzortů, podobný oloupanému pomeranči, byl v této chvíli mrtvý a jen pár posledních lodí zbaběle prchalo do mimoprostorového chobotu na opačné straně hvězdné soustavy. Lodě komodora Kurfaka byly jistě dobrým důvodem k úprku, ale v té chvíli ještě nikdo netušil, že to nejhorší teprve nastane.

Teprve po osmi minutách se projevily nejhorší účinky odpálené energie. Narazila totiž silou do slunce Morzortů. Pokud experti bledli při sledování účinků na planetě, vychýlené obludnou energií z dráhy, pak úplně zkameněli, když zjistili, co to udělalo s jejím sluncem.

Ani z toho se mnoho obrazových materiálů nezachovalo. Navíc byly pořízené na obrovskou dálku, ale i tak stály za to. Děsivá prohlubeň v místě, kam to dopadlo, sebrala všem astronomům dech. Přirovnávali to k ráně obří pěstí do melounu, ale to nic neříkalo o oslňujícím žáru, který se v tom místě rozzářil.

Slunce se prohnulo – a explodovalo.

Nemusel být nikdo astronomem, aby pochopil, že je zle. Komodor Kurfak hned vydal všem lodím rozkaz k okamžitému ústupu, ale bylo už pozdě, rychlost roztahování explodující hvězdy je příliš veliká. Žhavá hmota se řítí vesmírem nesrovnatelně rychleji než částice ze sluneční korony, ani světlo před zkázou včas nevaruje. Ve chvíli, kdy pozorovatelé na lodích zpozorovali záblesk, měla vlna ohně podstatnou část cesty za sebou. Uletět se tomu nedalo. Lodě nevyvinou takovou akceleraci a i kdyby to dokázaly, lidi uvnitř by to rozdrtilo.

Z invazní flotily se zachránily jen dvě spojovací lodě, kterým se na poslední chvíli podařilo vklouznout do chobotu červí díry a uniknout tak z pekla, ve které se hvězdná soustava Morzortů zákonitě proměnila. Morzortové, nebo to, co z nich v té chvíli zbývalo, v těch plamenech shořeli, ale s nimi i výkvět Aliance. Zničená flotila pak citelně chyběla u Hengtinu, kde Císařští vzápětí s využitím momentální převahy udeřili. Odneslo to šest set milionů obyvatel, také velice pěkná a krvavá jatka...

»Myslíte, že by císařství obětovalo výměnou za zkázu naší flotily i Alyak?« obrátila se na kapitána Zazafa komodorka trochu zaraženě.

»Morzortové to tak udělali,« pokrčil Zazaf rameny na znamení, že se o tak jasných faktech nechce hádat.

»Císař není pes zahnaný do kouta,« namítla komodorka. »Morzortové neměli kam ustoupit, proto si sami zvolili tuto cestu odchodu.«

»To se sice říká, ale Císař může některý okrajový svět obětovat kdykoliv, aby nás zničil,« podotkl kapitán Pirychel. »Nebyl by to špatný tah. Morzortů zbývalo po všech válkách sotva sto milionů, jen u nás na Hengtinu bylo obětí více než šestinásobek.«

»Naše flotila není jediná,« namítla komodorka Zikehová. »Kromě toho je poblíž další svět Císařství, Eowína. Tam by ten oheň nejspíš doletěl a naše zkáza by císaře stála dva vyspělé světy. To by mu příliš podlomilo síly. Nevěřím, že by císařští stratégové použili totéž co u Morzortů. Nikdo přece neví, zda to byl od Císařských úmysl, nebo jen chytře využili sebevraždy Morzortů, ponechaných svému osudu. Spíš uvažujte, co bychom na jejich místě dělali my? I kdybychom se rozhodli obětovat jeden, ale tady spíš dva světy, určitě bychom se snažili minimalizovat ztráty. Evakuovali bychom obyvatele a vyvezli vše, co má nějakou cenu. Já bych rozhodně nepříteli nenechala na pospas flotilu bojeschopných lodí s demobilizovanými osádkami. To je nesmysl! Za tím musí vězet něco jiného.«

»V té zprávě není nic o demobilizaci,« nahlížel kapitán Ufryer do elektronického kapesního diáře, kde ji měl nahranou. »Tvrdí se tam cosi o paralyzování, to je něco jiného.«

»Paralyzované posádky? To dává ještě méně smyslu,« odvětila Zikehová. »Nedovedu si to ani představit. Císařské bezpečnostní předpisy jsou prakticky stejné jako naše. Nejméně pětina posádek nesmí ani přičichnout k potravinám, dováženým i ze spřátelených světů. Každou várku potravin konzumují posádky po etapách, méně důležití vojáci dělají ochutnavače ostatním. Podle mě je vyloučené otrávit posádky do nebojeschopnosti. I u nejzákeřnějších, pomalu působících jedů zůstane větší část posádek k dispozici a palebnou sílu lodí to neovlivní.«

»Máte pravdu,« pokrčil rameny kapitán Pirychel. »Ale ať si představuji na jejich místě sebe jak chci, nic rozumného mě nenapadá. Ten způsob uvažování neodpovídá ničemu mně známému. Tím spíš bych byl opatrnější. Být to past, neměli bychom do ní bezhlavě vletět.«

»Souhlasím s vámi,« přikývla Zikehová. »Budeme opatrnější. Navrhuji rozdělit formaci na dva útočné paraboloidy, změnit směr a nepřibližovat se nejrychlejší cestou, ale tak, abychom měli v každé chvíli zajištěný ústup pro bitevní lodě. Ačkoliv se to obvykle nedělá, vysuneme dopředu těžké křižníky. Nenadálým útokem bychom o ně sice přišli, ale tady nám poslouží jako předvoj ztracenců, na kterém by protivník prozradil své hlavní síly. Má někdo jiný návrh?«

Nikdo se nehrnul odpovědět, všichni nejprve přemýšleli.

»Dva menší útočné paraboloidy mívají menší palebnou sílu než jeden silný,« podotkl nakonec kapitán Zazaf. »Proti strategii Morzortů by to navíc nepomohlo. Ale jinak to může být správné. Mimořádná situace vyžaduje mimořádnou opatrnost.«

»Při napadení kteréhokoli paraboloidu nebude problém otočit druhý, aby nepříteli vpadl do boku,« připomněl všem kapitán Ufryer.

»To jsem chtěla slyšet,« kývla komodorka spokojeně. »Seznamte s mým rozhodnutím podřízené. Dělení flotily proběhne podle klíče jedna ku jedné a začne za čtvrt hodiny, máte právě tak čas na propočty nových kursů.«

* * *

Přeskupování loďstva Aliance proběhlo hladce. Během složitého manévru nikdo invazní svaz nenapadl, změny kursů nevedly k jejich křížení, mezi loděmi zůstalo v každém okamžiku dost volného prostoru, nehrozilo nedovolené přiblížení, o nebezpečí srážky nemluvě. Komodorka mohla být spokojena a také to dala svým podřízeným najevo.

»Zdá se, že problém neočekávaného chování císařských přetrvává,« vzdychla si na dalším širším briefingu. Kromě důstojnického sboru bitevní lodi Eremage se ho na dálku účastnili i velitelé ostatních bitevních lodí a těžkých křižníků.

»Ani to nevypadá jako past,« souhlasil s ní kapitán Ufryer. »Císařští stratégové buď krutě selhali, nebo mají jiné problémy.«

»Nemůžeme vyloučit ani státní převrat,« přikývla Zikehová. »Ačkoliv, o tom by nás špion určitě informoval. Příčinu té záhady neznáme. Kdyby císařští poctivě drželi hlídky, už by o nás věděli, ale zdá se, že nedbají ani na základní ostražitost.«

»Kolem hlídkových lodí jsme mohli proletět a nevšimnout si jich,« připomenul kapitán Pirychel. »Loď s vypnutým pohonem, bez sebemenší aktivity, se skenerům jeví jako přírodní asteroidy, jakých každou hodinu odhazujeme stranou několik. Každá hlídková loď by nás musela už podle toho odhalit, nehledě na naše zneviditelnění.«

»Odhalit je jedna věc, podat někomu zprávu druhá,« zavrčel nadporučík Puparéch ze sekce spojařů. »Žádné spojení se až dosud nekonalo. My rozhodně nespíme.«

»Buď si tak cení utajení hlídkových lodí, nebo tu opravdu žádné nemají,« řekla komodorka spokojeně. »Tak či tak o nás na Alyaku nevědí a to je pro nás dobré. Když budeme držet kurs, objevíme se brzy na účinný dostřel a pak se uvidí. Nevěřím, že by se nám podařilo obsadit Alyak bez boje, ale čistě teoreticky to nevylučuji. Císařští mohou mít větší problémy na jiném místě své říše. Ačkoliv, to by zde nezanechávali bitevní lodě ve stavu naprosté nepřipravenosti, měli by je soustředěné jinde. Buď jak buď, pokračujeme dál.«

»Tahle válka nezačíná normálně,« neodpustil si kapitán Pirychel. »V těchto místech by byla za normálních okolností první bitva. Místo toho si letíme poklidně jako výletní lodě. Řekl bych, že se děje něco neočekávaného.«

»Neočekávaného, ale pro nás velice příznivého,« podotkla komodorka Zikehová.

Netušíc, jak hluboce se mýlí...

* * *

Bísíája

Ohlášený příchod Bísíáji do Oázy všichni napjatě očekávali, ale přece je překvapila. Kdyby nic jiného, už tím náhle získaným svolením k návštěvě Země. Když ji upozornili, že za nimi musí jít do světa Oázy, dvě hvězdné brány od Země, přijala to bez mrknutí oka, jakoby o nic nešlo.

Objevila se na prostranství před domkem Horákových, očekávaná především Čertem v čele své psí smečky. Málem ji ale nepoznali.

Na vlastní oči ji kdysi viděli pes Čert, Olda, Jarča a Máňa. Zbylí členové Horákovy rodiny ji znali jen z jejich vzpomínek z doby před třinácti lety. Děti Ogdurů rostou pomaleji a vypadají proto mladší, než jak jsme zvyklí u pozemských dětí. Patnáctiletá Bísíája se zdála mladší než dvanáctiletý Olda. Pamatovali si ji jako drobnou, ale kurážnou mimozemskou dívenku, která při putování vesmírem nakrátko uvízla na Zemi, než se za dramatických okolností vrátila domů.

Dívenku, která převrátila Zemi vzhůru nohama.

Dnes ale z veliké zářivě bílé elipsy vystoupila krásná zlatovlasá dívka, až si přihlížející jen úžasem vzdychli. Hvězdná brána za ní vytvářela dojem obrovských bílých křídel. Přesně tak lidé před dávnými staletími Ogdury malovali, když se s nimi setkávali.

A proč ne? Bísíája byla přece pravý anděl.

Přesněji – andělka.

* * *

Ani Olda nebyl dvanáctiletý klučina, který v lesoparku potkal bezradnou dívenku z jiného světa a vymohl jí u rodičů azyl. Bísíája mu za to úplně zpřeházela život, byť s nejlepšími úmysly. Učila ho léčit lidi pomocí kosmické síly a věnovala mu i jiné mimozemské technologie, ačkoliv tím překračovala pravidla Ogdurů pro kontakty s barbarskými civilizacemi. Zanechala za sebou na Zemi dvě geneticky zmutované děti a psa se zvýšenou inteligencí a telepatií, po návratu domů ji za to čekal zasloužený trest, ačkoliv si její chráněnci nikdy na nic nestěžovali. Proč by si také stěžovali, když jim její dary hodně pomáhaly. Olda díky jim vystudoval v rekordně krátké době pozemské vysoké školy a stal se zázračným lékařem. Bísíája to tak původně plánovala, ale nedala mu všechno, k zázrakům potřeboval spolupráci jiné zmutované vesnické dívenky Cilky, jenže tu nějak špatně odhadla. Nečekala, že by její dary někdo odmítl, ale přesně to se stalo. Cilka Oldovi spolupráci odepřela a postavila ho před hrozbu úplného fiaska. Olda se s tím naštěstí nesmířil, ale pokračoval v objevování jiných možností a když ho Cilka zklamala, pomohl si bez ní.

S pomocí psa Čerta navštívil inteligentní chobotnice v sousedním vesmíru Xijtra a od nich získal i to, co se mu neodvážila dát ani sama Bísíája.

Kdyby se stal podle jejího přání zázračným lékařem, zapadl by v některé blízké nemocnici a nic převratného by se nestalo. Xijtrané ho ale naučili předávat mimozemské dary dál a Olda je začal mezi lidmi rozšiřovat.

Zpočátku to neměl snadné. Dospělí mu nevěřili, u spolužáků sklízel posměch. Oporu našel až u doktora Alexijeva, ale ani ten si netroufal na nezbytnou náročnou operaci mozku, bez které to nešlo. Naštěstí Olda dokázal, že se mimozemské technologie nedají s pozemskými srovnávat a přemluvil spolužačku Máňuii, aby se dala od něho operovat.

Od obou to byla neuvěřitelná odvaha. Olda riskoval, že ho neúspěch doživotně odsoudí do role všemi vysmívaného potrhlého blázna, Máňa měla rozhodování ještě těžší, neboť si vyslechla hned ode dvou renomovaných lékařů důrazná varování před podobnou partyzánštinou. Věděla, že jí v případě Oldova neúspěchu hrozí smrt, anebo, což by asi nebylo o moc lepší, že zbytek života stráví v blázinci. Nakonec ale Oldovi uvěřila – a nelitovala.

Olda spojil vědomosti krajanů Bísíáji s vědomostmi inteligentních hlavonožců z Xijtry a na náročnou mozkovou operaci, jaké provádějí pouze špičkoví lékaři, podporovaní zkušenými týmy, si troufl i bez odborné asistence, přímo ve svém dětském pokoji.

Byl to nezodpovědný hazard, nebo neotřesitelná víra v biotechnologie hlavonožců z Xijtry? Asi od všeho trochu, jenže hlavonožci ho svému umění naučili spolehlivě, takže Máně neublížil, ale předal jí téměř všechno, co sám předtím získal. Nejen od Bísíáji, ale i od hlavonožců.

Máňa získala hned po jeho zákroku telepatii, brzy zvládla létání, ale zejména léčivou sílu, takže mohla spolu s Oldou pomáhat nemocným lidem.

Po tom skvělém úspěchu, nečekaném zejména u odborníků, měl Olda u doktora Alexijeva otevřené dveře a další operace na sebe nedaly dlouho čekat. Mezi prvními se Oldovi svěřil i sám doktor Alexijev. S Oldou pak založil kliniku, kde léčili lidi mimozemskými metodami, časem si na nově objeveném světě postavili sanatorium a mimozemskou univerzitu, kde připravovali další odborníky. Řada Oldou upravených lidí, kteří si říkali Učedníci, se utěšeně rozrůstala.

Jak to ale na Zemi bývá, mezi lidmi není radno vynikat. Zázračné dary od mimozemšťanů vzbudily nejen přízemní lidskou závist konkurenčních lékařů, ale i nebezpečný zájem skutečných vládců Země. Bísíája před nimi Oldu varovala, ale ani ona netušila skutečný stupeň nebezpečí.

Na Zemi totiž již od dávných věků žijí kromě lidí i další bytosti, pocházející z jiného světa. Sami si říkají tefirové, ale lidé jim odedávna říkají – ďáblové.

Tefirové pochopili, že Oldovy schopnosti nejsou přírodního původu. Jednoho nedospělého kluka by se snad bát nemuseli, ale tefirové správně rozpoznali, že Olda není jen jeden zmutovaný chlapec. Považovali ho za předvoj mimozemšťanů, se kterými měli pradávné konflikty a pokusili se jeho dílo rozbít. Pomocí nastrčené firmy a perfektně zfalšovaných dokladů zažalovali doktora Alexijeva z neplacení dluhů a najisto počítali s tím, že ho soud odsoudí do vězení. S Oldou by pak měli lehkou práci a vypadalo by to jako běžný, byť trochu špinavější konkurenční boj.

Strašně ale Oldu podcenili. Netušili, že se s doktorem Alexijevem telepaticky domluví, přinese na soud důkazy neviny a z podvodu naopak usvědčí nastrčené manažery. Nepomohlo jim, že se na poslední chvíli snažili ztracený soud zvrátit podlým podprahovým ovlivňováním soudců. Olda jim neviditelnou kosmickou sílou postupně vyřadil všechny strojky na podprahové ovládání lidí a neovlivňovanému soudu pak nezbylo nic jiného než Alexijeva osvobodit.

Tím ovšem Olda tefirům dokázal, že ho musí brát ještě vážněji než dosud.

Tak vypukla nevyhlášená, ale tím zákeřnější válka Učedníků s tefiry. Pozemští tefirové si prostředky nevybírali a používali i podpásové údery. Učedníci zprvu ustupovali a když se necítili bezpeční na Zemi, přemístili se raději do sousedních světů, kam za nimi tefirové nemohli.

Nebo si to aspoň mysleli.

Podceňovat nepřítele se ale nevyplácelo oběma stranám. Tefirové jednoho rána propašovali do mimozemského sanatoria Učedníků v invalidním vozíku pacienta kumulativní jadernou nálož, po níž zůstala ze slibně se rozvíjející kolonie jen spálená radioaktivní poušť.

Olda s hrstkou Učedníků přežili zákeřný útok jen díky návštěvě sousedního světa Oázy, kde jejich kamarád Pepek Horák založil kolonii a nutně potřeboval pomoc. Na oplátku obohatil jejich arzenál mimozemských prostředků o další nezvyklou možnost – proměnu v duchy.

Válka tak nabrala nečekaný obrat. Tefirové nenašli proti duchům obranu, svět Oáza jim byl nedostupný a zdecimovaní Učedníci jim začali údery konečně oplácet. Nemuseli je zabíjet, jen je odzbrojovali a zneškodněné nepřátele přemisťovali do zajateckých táborů v nepříjemném světě, příznačně nazvaném Sibérie. Pro tefiry začalo období zasloužené odplaty. Na Zemi nezadržitelně ubývali a Učedníci získávali na sebevědomí.

Partyzánskou válku Učedníků nečekaně ukončili tefirové, přesněji jeden z nich. Dopravil do přísně tajných prostor posledního tefirského Kongresu torzní bombu a všechny naráz vyhubil.

Nebylo to ale tím, že by někdo z nich poslechl hlasu svědomí. Tefirové žádné neměli. Jenže válku s nimi vedla i druhá skupina vyhnanců ze Země. Podařilo se jí zajmout vysoce postaveného tefira a inteligentní chobotnice z Xijtry jejich dobrovolníkovi umožnily vstoupit do tefirova těla. Člověk v těle tefira pak dopravil mezi bývalé soukmenovce bombu, která definitivně ukončila nadvládu ďáblů na Zemi. Tefirů zbyla neškodná hrstka ve světě Sibérie a nevelká kolonie tefirek v Oáze, kam se ale dostaly jen ty mírnější.

Přítel andělů, který se tu nakrátko objevil, vyhlazení tefirů neodsuzoval. Potvrdil, co Pepek Horák najisto očekával: nepovažoval za barbary Učedníky, kteří tu válku nezačali a navíc ji vedli nezvykle nekrvavou cestou, ani druhou skupinu, která sice tefiry vyhladila, ale zachránila tím víc životů, které by byly jinak ztraceny.

Naznačil jim, že mohou počítat za své přátele nejen jeho, ale i Ogdury.

Zkázou tefirů válka neskončila, jen přešla do další fáze. Na Zemi zůstaly statisíce, možná miliony tefirských pomahačů. Někteří z nich neuvěřili, že jejich dosavadní páni zahynuli, jiní to pochopili jako nečekanou, ale vítanou příležitost osamostatnit se. Tefirové jejich prostřednictvím kdysi vládli světu a bývalým loutkám zůstala po celá tisíciletí upevňovaná moc. Válka s tefiry se změnila ve válku s jejich bývalými služebníky, ale ta už byla snadnější. Pomocníci tefirů nebyli tak nebezpeční jako jejich páni, ačkoliv měli v rukou všechny mocenské prostředky pozemské civilizace a uměli je bravurně využívat.

Učedníci se neodvažovali pozvat Bísíáju na Zem, kde se dosud necítili v bezpečí. Pozvali ji do Oázy, kterou považovali za svět nedostupný pro své nepřátele.

A tak se na prostranství před domkem Horákových objevila očekávaná veliká bílá elipsa, ze které vystoupila krásná zlatovlasá dívka. Elipsa za ní vytvářela dojem velkých bílých křídel, není divu, že lidé v dávných dobách považovali Ogdury za okřídlené bytosti, nazývané anděly.

Bísíája křídla neměla, ale byla po dlouhých dvou tisíciletích první skutečný anděl, který se mezi pozemšťany objevil.

* * *

Také Bísíája za těch třináct let vyrostla. Z malé holčičky se změnila v krásnou dívku. Tím ale nic neztratila ze svého přirozeného přístupu k ostatním.

Nejprve zvedla do náruče psíka Čerta, když jí jako první vyběhl vstříc, a nechala se od něho přátelsky olíznout.

»To je dost, že ses tady objevila!« vítal ji telepaticky jako starou známou a přitom po psím způsobu kňučel blahem. »Už jsme si mysleli, že se tě nedočkáme!«

»Slíbila jsem vám přece, že přijdu,« ujišťovala všechny.

To už se rozhoupali i ostatní a vítání nebralo konce. Bísíája si potřásala rukama se všemi, některé krátce objala, ale přece jen se nejvíce vítala s Oldou.

»Slíbila jsem přece, že přijdu,« usmívala se na něho. »Ačkoliv jsem si to nepředstavovala na tak dlouho. Co se dá dělat, měli jste to tu horší, než jsem čekala.«

»Mohla jsi k nám poslat své krajany,« vyčetl jí psík Čert. »Třeba by se podařilo zachránit Andělský svět. Víš ty, kolik krásných štěňat nám tam spálili na prach? Mohl bych je vyjmenovat, ale lidí tam shořelo víc, ty bych musel vyjmenovávat aspoň dva dny!«

»Není to má vina,« zvážněla Bísíája. »Udělala jsem pro vás, co jsem mohla, věř mi to.«

»Tobě to věřím,« připustil Čert. »Ale štěknu ti, že se tví krajané rozhoupávali až příšerně dlouho, aby nás v tom nakonec nechali samotné.«

»Nevyčítej nám to,« zesmutněla trochu Bísíája.

»Nech ji, Čerte!« zastal se jí i Olda. »Ogdurové sem nemohli přijít bez přípravy. Ivo jejich příchod odhadoval v nejlepším případě za dvě stě let. A sám vidíš, jak se zmýlil.«

»Byli by tady dřív,« ujišťovala všechny Bísíája. »Stalo se ale něco nečekaného. Země není nejproblémovější svět z těch, co známe. Máme světy, kde je to ještě horší.«

»Horší?« podíval se na ni podezíravě Čert. »Celý spálený svět se ti zdá málo?«

»Ano, jinde je to horší,« trvala na svém Bísíája. »Naši objevili poslední dobou spálených světů víc. Někde v té oblasti se nachází větší zlo, než na jaké jste narazili vy. U vás asi zbytečně zemřely tisíce lidí a to nezapomínám ani na psy, ale tam se mrtví počítají už na stovky miliard! Je tedy přednější co nejdřív najít viníky těch masakrů a postarat se, aby zlo už konečně přestalo.«

»Najít viníky by snad neměl být tak velký problém?« nechápal Čert.

»Je to problém,« ujistila ho Bísíája. »Nájezdníci cestují kosmickým prostorem jinak než my. My využíváme přehybů vesmíru. Otevřít bránu do sousedního vesmíru je snadnější, než tam doletět hvězdným letadlem klasickým kosmickým prostorem, ačkoliv si to zkracují vesmírnými singularitami. My k cestám nepotřebujeme hvězdná letadla. Několika málo branami pronikneme do dálek, kam to v klasickém prostoru i při rychlosti světla potrvá miliony let. Máme zmapované statisíce světů, ale dostat se do sousedního světa, vzdáleného jen pár světelných let klasického prostoru, jehož hvězdu na noční obloze jasně vidíte, znamená někdy projít i několik stovek bran. Když výslednou trasu zakreslíš do hvězdné mapy klasického prostoru, dostaneš rozježené, zubaté klubko. Cestování branami je zkrátka odlišné a hledání civilizace, která ničí sousední světy, není tak jednoduché, jak se zdá.«

»Jak je tedy hledáte?« zajímal se Čert.

»Je to trochu zdlouhavé,« připustila Bísíája. »Dosud jsme po vesmírech postupovali našimi branami od světa ke světu a dodatečně jsme objevené světy mapovali do třírozměrného prostoru. Jde to, ale má to nevýhodu. I při systematickém postupu se hvězdné mapy plní pomalu. Asi jako když na začátku deště vytvářejí kapky na zemi ojedinělé mokré skvrny, které se potom zahušťují a spojují. Každá taková kapka je z našeho pohledu jeden objevený a prozkoumaný svět, jenže proti rychlosti deště je to pomalejší, to se nedá srovnávat. Naše skvrny pokrývají několik galaxií, ale objevené světy představují na klasických mapách jen malé ostrůvky, zatím se jen výjimečně spojují a všude nám zůstávají nezmapovaná místa.«

»Světů je v každé galaxii mnoho,« přidal se do hovoru Olda. »Jak dlouho byste zaplňovali bílá místa na vašich mapách?«

»To je právě to,« vzdychla si Bísíája. »Kdybychom postupovali od světa ke světu a žádný nevynechávali, byl by to úkol na miliony let. Naštěstí některé zákonitosti v mapování umožňují méně zajímavé světy vynechávat. Ale i tak je to zdlouhavé.«

»Přítel se do toho nezapojí?« napadlo hned Oldu.

»Nejen Přítel, také Erdukové hledají, to se ví,« ujistila ho. »Ale je to těžký oříšek i pro ně. Na rozdíl od nás hledají na více světech současně, ale rozdrobením jim klesá inteligence, takže se ani oni nemohou dělit libovolně. Museli jsme se k nim přidat, jinak by hrozily další katastrofy.«

»Poslyš,« přidal se i Pepek. »My tady taky nelenošíme a náprava Země není práce na jedno odpoledne, ale – odmítli byste naši pomoc? S objevováním sousedních světů už máme zkušenosti a kdyby vám to pomohlo...«

»K takové kontrole nestačí vstoupit na cizí svět hvězdnou bránou,« vrtěla hlavou Bísíája. »Tak můžeš postupovat jen po bezpečných světech, ale nebezpečné světy tak snadno průchodné nejsou. Jistě si pamatuješ, jak mě tenkrát zastavil váš sousední svět! Situace ale občas vyžaduje projít i tudy. Na to ale musíš mít mnohem víc zkušeností, zejména s imaginární hmotou.«

»Myslíš tu, které my říkáme duchovitá?« řekl Pepek.

Bísíája jen němě přikývla.

»S tou už zkušenosti máme, při kontaktu s nebezpečnými světy je neocenitelná.«

»Už jste se do podobného kontaktu dostali?« podívala se na něho Bísíája překvapeně.

»Jeden nebezpečný svět, Venuše-nahoru, máme v sousedství Země,« přikývl Pepek. »Je plný neuvěřitelně žravých bakterií. Člověka spořádají během tří minut, tak že zůstanou holé kosti. Ale jako duchovi mi neuškodily.«

»O tom světu vím,« zvážněla. »Mám ho na mapě jako zakázaný. Snad jsi tam nebyl?«

»Ne, jen jsem tam na okamžik otevřel bránu,« přiznal. »Od té doby je přísně zakázaný i pro nás. Měl jsem dost práce zneškodnit bakterie, které pronikly na Zem. Nebýt duchovité hmoty a xeri, nevím, jak by to dopadlo.«

»Co já vím, špatně,« přikývla vážně Bísíája. »Ani my na takové katastrofy nestačíme. Umí je zastavit jen Přítel, pokud ho někdo stihne včas zavolat.«

»Nechci se chlubit, ale zastavil jsem je,« řekl Pepek skromně. »Naštěstí jich nebylo tolik, abych je nezvládl, ale nerad bych to zažil podruhé. Ačkoliv teď už vím, že se to zvládnout dá.«

»Znáš tedy imaginární hmotu?« podívala se na něho tázavě Bísíája.

»Byl jsem v ní úhrnem několik let,« přikývl Pepek.

»Sám, nebo je vás takových víc?«

»Jedině tak jsme se mohli tefirům postavit,« ujistil ji. »Poslyš, nemohli bychom vám přece jen nabídnout pomoc?«

»Mohli,« podívala se na něho se zájmem. »Ale bylo by to jen pro ty, kdo se umí pohybovat v imaginární hmotě.«

»Takových tady máme několik desítek,« ujistil ji Pepek. »Ale v případě potřeby by se to rychle naučilo i několik stovek dalších. Všichni to ještě nezkoušeli, ale zájem by jistě byl.«

»Zajímavé,« vzdychla si Bísíája. »Měla jsem přísně zakázáno žádat vás o pomoc, nesměla jsem to ani naznačit. Nemám ale zakázáno přijmout ji, kdybyste nám ji sami nabídli. Věřila jsem, že to někoho z vás napadne, nejspíš Oldu. Ale nikdo nečekal, že mi to nabídnete hned na uvítání. Kdyby Čert nenakousl problém s hledáním viníků masakrů, jaký jste tady nakonec měli i sami...«

»Nic jsem nekousal,« namítl psík. »Ale nepohrdl bych. Nedala by sis taky jitrnici?«

»Dala,« usmála se andělka.

Sotva to dořekla, přilétla k ní ze směru od psa veliká mastná jitrnice, ještě s kusem větévky, takže byl okamžitě jasný její stromový původ. Bísíája ji ve vzduchu opatrně chytila a zvědavě si ji začala prohlížet. S tím se na Zemi při své minulé návštěvě nesetkala.

»Vidíš!« obrátil se na Oldu Pepek. »Ani návštěvě nic nenabídneme! Ještě tak pomoc, ale pořádná jitrnice napadla jen Čerta.«

»K tomu by jistě došlo,« usmál se Olda. »A že jitrnice napadla zrovna Čerta, tomu se nediv. Jsou mu bližší než problémy s nějakými kosmickými piráty.«

»Náhodou!« ohradil se psík. »Poslyš, Bísíájo, máte mezi vašimi průzkumníky psy? Olda by beze mě do cizích světů ani nešel. Ne že by mě tak nutně potřeboval, ale správná smečka má být různorodá! Někdo líp vidí, někdo zase umí líp čuchat!«

»A ty bys nám chtěl taky pomáhat?« usmála se na psíka Bísíája.

»To se rrrozumí!« zavrčel Čert. »Je přece naše psí povinnost, doprovázet svou smečku i do nebezpečí! Výprav jsme se účastnili spolu a nezapomněl jsem ani procházet zdmi! Moc tam toho na čuchání nebylo, ale my psi jsme tam byli také užiteční!«

»Má pravdu,« dosvědčil mu to Pepek. »Psi tam byli s námi. A byli tam velice užiteční!«

»My psy opravdu nepoužíváme,« přiznala Bísíája. »Vaši psi jsou asi jediní inteligentní psi ve všech vesmírech, co znám.«

»Díky tobě,« připomněl jí Čert.

»Já vím,« sklonila k psíkovi hlavu. »Však jsem to za tebe schytala, ani nevíš!«

»Proč?« naštětil se psík. »Náhodou to bylo dobře! My psi se s lidmi kamarádíme od štěňat a jsme jim hodně platný. Každý ti musí dosvědčit, jak jsme s nimi chodili na Zem!«

»Dosvědčíme,« přitakal mu Pepek. »Psi nemají jen lepší čich, ale i lepší instinkty. Ty jsou také důležité. Když pes převezme velení, je dobré ho poslechnout.«

»Oni u vás přebírají i velení?« podivila se andělka.

»Většinou jde o varování před nebezpečím,« přikývl Pepek. »Vycítí je dříve než my a jejich varování mají velkou cenu.«

»To ani neznáme,« pokrčila rameny andělka.

»No vidíš!« usmál se Olda. »Přitom jsi to způsobila. Ale bylo to užitečné, to musíme uznat. Psi jsou teď našimi velkými spojenci.«

»A nejsou to... tak trochu šelmy?« nadhodila. »Máte za spojence i jiné predátory?«

»Psi jsou šelmy,« souhlasil Pepek. »Ale stačí jim stromové maso, stejně jako nám.«

»Takže už ani zvířata na maso nezabíjíte?«

»V Oáze ne,« zavrtěl hlavou Olda. »Přechod na jinou stravu nebude na Zemi jednoduchý, ale až i tam rozšíříme zdejší plodiny, přestane možná zabíjení zvířat i tam.«

»Překvapujete mě,« přiznala andělka.

»Tady asi z překvapení nevyjdeš,« ujistil ji s úsměvem Olda. »Ale dovol mi pozvat tě do našeho domu, už se tam chystá další část přivítání!«

»Dovolím,« usmála se Bísíája.

* * *

Návštěva Bísíáji v Oáze netrvala dlouho. Olda trval na tom, aby jí ukázali zdejší svět shora. Kolonie Pepka Horáka neměla víc než osm ostrovů v tropickém moři a zbytek světa byl idylicky neobydlený. Vzletěli tedy do výšky, ale kromě romantiky to nebylo nic neobyčejného. Ostrovy si byly shora podobné jako vejce vejci, Bísíája ocenila, že jsou skoro všechny krásně zelené, jen tu a tam prosvítaly červené střechy nebo bílé zdi domků. Hlavní ostrov byl zčásti sopečného a zčásti korálového původu a měl jako jediný na západní straně vyšší strmou skálu. Nahoře byl altánek, zastávající mimo jiné i funkci rozhledny. Bísíáje to trochu vadilo, ale Olda ji ujistil, že altánek je nutný jako ochrana před nepohodou, která už děti nahoře několikrát zastihla.

»Na Zemi by tam vedla lanovka, ale u nás si tam každý vyletí sám,« komentoval to Pepek. »Dětem se tam líbí. Létání je přece jen unavuje a na zábradlí mají cedulky se šipkami, aby lépe našly, kde co je a kdo kde bydlí.«

Vrátili se raději do Horákovic domku na přehlídku dětí. Bísíáju zaujal veliký dětský pokoj, kde se to dětmi hemžilo. Doma tolik dětí pohromadě nikdy neviděla. Navštěvovala sice barbarské světy, ale děti tam bývají hladové, potřebují najíst a většinou i lékařsky ošetřit. Zdejší děti byly oblečené do pestrobarevných andělských kombinéz, hladem určitě netrpěly a andělku přivítaly koncertem pro klavír, tři flétny, dvě violy, a violoncello, přičemž jí k tomu andělsky zpívaly.

Bísíája se té směsi andělské a barbarské hudby usmívala, ale líbilo se jí to. Děti se opravdu snažily. Vynikala Eilael, které se prstíky na klavíru jen míhaly. František nedávno Pepka ujistil, že ta holka to neumí od něho, protože hraje lépe než on sám. Podle něho by to na Zemi zaručeně bylo zázračné dítě.

Koncert se dětem vydařil, ale když dospělí dětský pokoj opustili, vypukla uvnitř jako skoro vždycky normální vřava.

Večer toho dne se ještě dostali do debaty nad zdejšími zákony.

»Poslyš, Bísíájo,« začal Pepek po večeři, když všichni i s andělkou popíjeli z flaškovníků místní červené víno. »Lidé Země se sice podobají tefirům, ale přece jen se lišíme. Pozemšťanky se od tefirek liší víc než pozemšťané od tefirů, ale jak je to s vámi? Měli byste být geneticky příbuznější tefirům než nám, není to tak?«

Seděl u stolečku přímo naproti ní a díval se jí přitom pátravě do očí.

»Je to tak,« přikývla Bísíája. »Slyšela jsem, že jste produktem genetiček z Gehenny, nějak vás upravovaly, ale ta úprava nebyla nejšťastnější a její smysl mi uniká. Opravdu ale máme blíž k nim než k vám.«

»Pak byste měli mít také dva druhy žen a společný druh mužů?« pokračoval Pepek. »Lidé na Zemi mají mužské chromozomy XY a ženy XX, zatímco tefirky jsou WX a WY.«

»Ano,« přikývla andělka. »Dvojí genetický typ žen má víc nadbytečností, některé vázané přímo na chromozómu W spolu se stabilizátory, aby byl odolnější proti samovolným mutacím. To je výhodnější, i když X může nahradit W jen částečně a Y to nemůže vůbec. Oba ženské typy, WX i WY jsou si rovnocenné. Možná by bylo výhodné nahradit chromozómy X a Y jednotným chromozómem Z, ale jeho zavedení by příliš komplikovalo možné kombinace. Lidský ženský typ XX je starší a v přírodě běžnější, ale také by mohl stačit, ačkoliv nestabilizuje tak dobře jako gen W. Rozdíly se naštěstí projeví až po polovině dosažitelného věku, což je čistě teoretická možnost, protože málokterá žena vydrží tak dlouho bez dětí. Většinou je míváme do prvních dvaceti tisíc let, později už to nebývá zvykem.«

»U vás to snad nehrozí,« souhlasila Salgiel. »Ale pozemšťanky na to narážejí. Uvědom si, pro ně je polovina dosažitelného věku čtyřicítka. Pak začne stoupat riziko narození geneticky vadných dětí a pozemská věda je z toho víceméně vedle...«

»Za to my ale nemůžeme,« zvážněla Bísíája.

»Já vím,« přikývla Salgiel. »Připisuje se to nám. Nevyvracím, že naši předci mohli zkrátit lidem věk, asi se jim to hodilo. Můžeme se za ně stydět, ale to je asi tak všechno. Dnes je to ale tvrdá skutečnost a náprava je momentálně nad naše síly.«

»Už o tom jednáme,« odvětila rychle Bísíája. »Pomoc bude naší povinností, ale ani pro nás to nebude snadné. Já už jsem uznala, že tady není místo pro partyzánštinu, to snad uznáte i vy.«

»Dobrá, na to je teď čas. Máte tedy podobnou, ne-li stejnou skladbu chromozomů,« pokusil se to uzavřít Pepek.

»Tefirové vznikli dávno před lidmi a rozšířili se po vesmíru tak, že vůbec nemáme přehled, kam se dostali,« přikývla Bísíája. »Pořád ale máme společný genetický základ a jsme si navzájem kompatibilní. A právě požadavek na kompatibilitu nám nedovoluje dělat příliš převratné změny. Nechceme se úplně rozejít s jinými tefirskými kmeny, proto statisíce let děláme jen nástavbové změny, které nenarušují základní kompatibilitu, ale jsou naopak co nejvíc kompatibilní se vším. Například byly použitelné i na vaše psy.«

»To už víme,« přikývla Yazatap. »I pro nás byl idarchon něco úžasného. Poslyš, mám ale dojem, že vám naopak cosi chybí. Například bych řekla, že máme proti vám navíc mgýčna. A to jsou velice užitečné orgány! Nebude to tím, že je naši předkové vyvinuli odděleně od vás?«

»My jsme je také kdysi měli,« odtušila Bísíája. »Pokud vím, snadno se jimi ovládaly stroje. Telepatické ovládání je technologicky náročnější, jenže má proti elektromagnetickým mgýčnům větší dosah a to kdysi rozhodlo. Mgýčna jsme nahradili telepatií a pak jsme je úplně odbourali. Telepatie nahradila i yvoro, kterým jsme mohli ovlivňovat psychiku nižších tvorů. Vy jste si je naopak zesílili, takže je občas používáte až ve vražedné úrovni, jako zbraň. My dáváme přednost elektrolytické nevodivosti. Přimrazení, jak tomu říkáte vy, je sice také zbraň a může zabít, ale na rozdíl od yvora se dají jeho účinky zrušit dříve než zasažený tvor zemře. Při tomto druhu obrany není tolik obětí a je tedy výhodnější.«

»Pepek ale vydržel ránu od yvora z takové blízkosti, jaká ho měla zabít,« podotkla Yazatap. »Jsem sice ráda, že jsem ho nezabila, ale ty jsi mu musela zvýšit odolnost, že?«

»Jistě,« přikývla Bísíája. »To, že sami yvoro nepoužíváme, ještě neznamená, že jsme na ně zapomněli. Občas potkáváme militantní kmeny tefirů a tam je obrana důležitá i pro nás. Idarchon účinky yvora zeslabuje a účinky přimrazení ruší úplně.«

»Rozešli jsme se tedy víc než dost,« shrnula to Yazatap.

»Ale ne natolik, abychom si byli geneticky nekompatibilní,« odvětila Bísíája. »Pořád jsme si blízcí. Podobně v menším to platí i mezi lidmi na Zemi, jen to tam proběhlo rychleji. Jsou tam dnes různé rasy, navzájem vzhledově odlišnější než ďáblové od andělů, ale jejich společný původ se nedá popřít a lidé Země jsou pořád geneticky slučitelní. Podle všeho jsou slučitelní i s tefiry a tedy i s námi, ačkoliv k tefirům máme blíž.«

»To by ale znamenalo, že máte také nadbytek žen a polygamii?« došel konečně Pepek ke klíčové otázce. »Rozuměj mi, v Oáze jsou většinou rodiny, kde na jednoho chlapa připadá až pět žen a pozemšťanům vždycky dlouho trvá, než si na to zvyknou.«

»Polygamii nemáme,« odmítla Bísíája. »Nemáme ani manželství ve vašem smyslu. A když už, tak monogamní. Tuším, oč ti jde. Při důsledné monogamii zůstane polovina žen bez partnerů, tefirských i našich, ale skutečnost je příznivější. Uvědom si, žijeme déle nejen v poměru k vám, ale i k tefirům. Partnerství, nebo manželství, jak jim říkáte, máme jen dočasná, uzavíraná kvůli dětem a když se děti osamostatní, ztrácí partnerství opodstatnění. Nerozcházíme se nikdy ve zlém a zůstáváme přátelé, i když navážeme partnerství jiná, ale naše vztahy přetrvávají od dvou set do pěti set let a to je proti délce našeho života krátká doba. Dlouhověká společnost vyžaduje, aby měla každá žena v životě aspoň jedno a nejvýše tři děti, ale ne tak brzy, jako vy. Naše matky nemívají pod pět tisíc let, děti jsou pak od sebe věkem vzdálenější a s výjimkou dvojčat mívají málokdy stejné otce.«

»Ty tedy naše manželství neuznáváš?« zaškaredil se trochu Pepek.

»Proč by ne?« usmála se na něho Bísíája. »Máme jiné zvyky, no a co? S oběma se dá žít. Víc nám na Zemi vadí násilí a jsem ráda, že jste od zabíjení nepřátel přešli ke zneškodňování vyhnanstvím. Je to přece jen lepší.«

»To jsme ale porušili vícekrát,« přiznala Ramiel.

»Vím,« přikývla chápavě Bísíája. »Prohodit darebáka do sousedního ledového světa může být totéž jako zabít ho. Přece jen to tam musí být připravené, aby to nebyla ještě horší smrt. Jsem ráda, že jste to začali řešit bez zabíjení, i když uznávám, že to dřív lépe nešlo.«

»Pokud vím, ani ty jsi neměla na Zemi moc velký výběr,« řekla Yazatap. »Ale to bych teď nechala být a vrátila bych se k problému manželství. Nejdůležitější je zajistit děti, proto instituce manželství vznikla. Vychovávat děti je třeba ve více směrech. Samotná matka nebo samotný otec to sice zvládnou také, ale jejich péče není úplná. Což neznamená, že je to lepší u dvojic, které výchovu odfláknou, případně ji omezí na zajištění jídla a ostatek nechají na ulici. Ve světech, kde se délka života počítá na statisíce let, je trvání rodin od dvou set do pěti set let rozumné, ale to jsou úplně jiné světy. Gehenna v tomhle bodu selhala, ale i na Zemi je to u různých národů různé. U starověkých národů se na city žen nehledělo, prodávaly se a kupovaly jako majetek a na mnoha místech Země to přetrvalo. Vyhnat ženu a ponechat ji bez prostředků je snadné. Židé dávali těmto ženám aspoň psaný lístek se zapuzením, aby nebyly obviněné z nevěry, jinak trestané smrtí, ale jiné národy měly zákony ještě drakoničtější.«

»Něco už o tom vím,« přiznala Bísíája. »Ledacos jsem si o tom na Zemi přečetla.«

»Hodně to změnili křesťané,« pokračovala Yazatap. »Jenže to přehnali do opačné krajnosti. Prohlásili manželství za nezrušitelné, ani když se pro spousty žen stalo doživotním vězením. Japonci uzavírali manželství na dobu určitou, asi jako vy, jenže nastavili dočasnost na nereálných devětadevadesát let, což bylo totéž jako křesťanské doživotí.«

»My náš způsob nikomu nenutíme,« vzdychla si Bísíája. »Nemuselo by to vyhovovat všem. Neustupujeme jen ze zásadních požadavků. Nesnášíme násilí, zejména to nahraditelné mírnější formou. To bývá skoro vždy, výjimky se dají snadno spočítat. Mě vaše rozkošatělá manželství zajímají, zejména když vidím, jak se v nich vede dobře dětem. Vaše děti si hrají se sobě rovnými a to se mi opravdu líbí. Možná je to lepší než u nás. Opravdu ráda vzpomínám na dobu, kdy jsem si na Zemi hrála s Oldou a jeho vesnickou partou. Byly to moje nejkrásnější prázdniny.«

»Ty nemáš sourozence, viď?« politoval ji Pepek.

»Mám bratra, ale o dva tisíce let staršího,« přiznala Bísíája. »Ne že by si se mnou nehrál, ale rovné to nikdy nebylo. Mimochodem, právě od něho jsem měla plánek cesty k vám na Zem. Jen mi neřekl, že je neúplný, že tam je jedna brána jednosměrná a zpátky se musí jinudy. No, abych mu zas tolik nekřivdila, ten plánek mi jen ukázal, půjčila jsem si jej sama.«

»On byl někdy předtím na Zemi?« podíval se na ni Pepek tázavě.

»Byl,« usmála se trochu. »Zřejmě máme partyzánštinu v rodě. Pokusil se váš svět změnit, ale byl strašně mladý a sám, nedokázal to. Jak jsem zjistila ve vašich dokumentech, bylo to spíš k horšímu než k lepšímu. Však měl potom dva tisíce let zakázáno se k vám vracet a dnes o návrat ani nestojí. Zvlášť když jsem mu vypověděla, co z jeho snažení vzniklo. Chtěla jsem po něm, aby přišel se mnou, jenže on se za to dodnes strašně stydí.«

»V jakých našich dokumentech jsi ho našla?« zajímal se Olda.

»V Bibli,« ujistila ho. »Ale nejen tam, bylo toho víc. Chtěl vám dát nové zákony, ale podle dějin vašich posledních dvou tisíciletí to přineslo víc krve, než kdyby vás nechal na pokoji. Vždyť i to vaše nezrušitelné manželství bylo jeho dílo!«

»Ježišikriste!« došlo Máně, celou dobu napjatě sledující tuto debatu od sousedního stolku. »Nebyl on nakonec...«

Všesměrovou telepatickou otázku nedokončila, ale kdo ji domyslel, tomu zatrnulo.

»Jo, byl to on,« zachytila to Bísíája. »Říkali mu tenkrát Ježíš Nazaretský, někde tam poblíž se zdržoval. Ale snad mu uznáte, že to aspoň myslel dobře. Přinejmenším jsem ve vašich knihách nenašla proti němu jediné křivé slovo.«

»Panebože!« vyjekla Máňa telepaticky. »Na to jsem ve tvých vzpomínkách, Oldo, nikdy nenarazila – a to jsme si určitě vzájemně prošli všechno. Že ty jsi to vůbec nevěděl?«

»Nevěděl,« přiznal Olda zaraženě.

»Jak se tak na to dívám, asi to tak bylo lepší,« řekla skoro spokojeně Yazatap.

»Proč jsi nám to ale neřekla?« obrátil se Olda naléhavě na Bísíáju.

»Nechtěla jsem bráchu pomlouvat,« zčervenala Bísíája. »Jak říkám, stydí se za to.«

»Takže tetička měla v chalupě Ježíšovu sestřičku!« odtušil zdrceně Olda. »Nad stolem visel na stěně obraz jejího vlastního bratříčka a pan farář jí o něm v kostele plamenně kázal! A chtěl ji obracet na víru, aby brášku uctívala! To teda byly kotrmelce!«

»Na těch obrázcích jsem brášku nepoznala, to mi došlo až doma, když jsem se začetla do Bible,« přiznala Bísíája. »Psali tam o něm hezky, ale to nic nemění na pravidlech, že se ty zásahy dělat nesmí a už vůbec ne tak diletantsky. Takové zásahy si mohou dovolit jen odborníci na daný svět a pro Zemi je ani nemáme. A i ti to zvažují jen ve zdůvodněných případech, jinak hrozí až pravý opak dobrého úmyslu, jak se to zvrtlo bráškovi.«

»Pravý opak?« uvažoval Olda už zase klidněji. »No, podle mě to úplně pravý opak nebyl. Tvůj bráška se příliš stydět nemusí. Spoustu lidí odvrátil od násilí, ačkoliv ne všechny a někteří jeho jménem i vraždili. Nepochybuji, že toho zneužili tefirové, ale určitě nebylo zlé všechno.«

»Náboženské války!« vzdychla si Bísíája. »Miliony mrtvých! Rozvrácení vyspělých kultur a vyhubení celých kulturních národů! Zničení lidé, zkrvavený celý svět! Brečela jsem tenkrát, když jsem si to doma četla.«

»Já vím,« vzal ji Olda mírně za ruku. »Ale uvažuj také miliardy lidí, kteří se tím dva tisíce let utěšovaly. Ti lidé ani v nejtěžších chvílích nepochybovali, že je tvůj bratr přišel zachránit, že se pro ně obětoval.«

»Tak jako miliony lidí stejně pevně věřily, že je přišel zachránit jakýsi Lenin, Stalin, Hitler a dneska kdovíjaký další potentát, co?« vrtěla hlavou.

»I ne,« namítal Olda. »Marx sliboval lidem ráj na Zemi, když vyvraždí buržuje. Lenin tedy začal vražděním a už u toho zůstal. Stalin místo slibovaného ráje stavěl nové a nové gulagy, jinak to nemohlo dopadnout, když začali vražděním. Hitlerovi překážely v zavádění nového pořádku méněcenné rasy a také začal vyvražďováním, Židy počínaje a zbytkem ne-árijců konče. Dnešní potentáti jsou ještě horší. Ti už se to ani nesnaží maskovat něčím dobrým, prostě tvrdí, že jejich systém je zaručeně nejlepší a proto musí být zavedený všude, ať se to lidem líbí, nebo ne. Jde jim jen o peníze a vraždí ještě víc. Tvůj bratr byl jiný. Vedl lidi, aby se měli navzájem rádi a zavrhl násilí. A spousta lidí ho poslechla. Pravda, ďáblové později vedli jeho jménem další náboženské války, ale bez něho by byl svět ještě krutější.«

»A přesto se lidi pořád vraždili a vraždí,« povzdychla si andělka.

»Pořád,« připustil Olda. »Ale dnes už méně. Potentáti od nás nedávno dostali ultimatum. Dobře vědí, že kdo začne válku, poletí vzápětí do Sibérie. Ota Vávra má s pozemskou správou lepší zkušenosti a my ho podporujeme. Nedávno založil Světovou Mírovou Banku a zásadně nefinancuje nic, co jen zdálky smrdí zbraněmi. Svět se mění, Bísíájo, pomalu, ale je to znát.«

»Věř nám,« pokračoval i Pepek. »Můžeš nám po pravdě namítnout, že za poslední dva roky spáchali na Otu Vávru pět atentátů. Ano, zbrojaři mají dost peněz, aby si mohli zaplatit i nájemné vrahy, ale Ota vyvázl bez škrábnutí a vrahové teď v Raphaelově Arestu zpytují zbytky svědomí, pokud jim nějaké zůstaly. Nemůžeme vystupovat na veřejnosti přímo, musí nás neustále jistit ochranka z duchů, ale spousta lidí už nám věří a fandí nám.«

»A přitom jste ochotní nabízet pomoc i nám?«

»Ano,« přikývl vážně Pepek. »Je nás málo, ale můžeme pomoci, kde bude třeba. Po Zemi máme rozptýleno tisíc duchů. Vypadá to málo, ale každý uhlídá velkoměsto, takže nás vlastně tak málo není. Zrovna máme období, kdy v klidu školíme další nováčky. Denně sice navštěvujeme Zemi, ale pro nás je to už rutina.«

»Kolik byste nás jako duchů potřebovali?« obrátil se na Bísíáju Olda věcněji.

»Nejlépe tak milion,« vzdychla si. »Ale budeme rádi za každého.«

»To je opravdu široký rozsah,« zasmál se Pepek. »Milion nás není, ale co kdybys tam pro začátek pozvala naši rodinu? A až se tam rozhlédneme... co byste řekli na takových dvě stě duchů? To bych viděl reálně.«

»Vaši rodinu? Máte přece tolik malých dětí, kdo se o ně postará?«

»Mohli bychom je svěřit sousedkám, nebylo by to poprvé,« uvažoval Olda. »Ale spíš se rozdělíme. Někdo zůstane u dětí a časem se vystřídáme.«

»Ale kdo tady zůstane?« zajímala se Máňa.

»Nejspíš Hedvika se Soňou,« přispěchal Pepek. »Hedvika má nejmladšího Honzíka a Soňa zrovna dítě čeká. Pro hlídání dětí budou ty dvě nejvýhodnější.«

»Nezeptali jste se, na jak dlouho to bude,« zaškaredila se trochu Jarča. »Jestli těm dvěma nebude smutno a nebudou se o vás strachovat.«

»Vždyť o nás budou vědět pořád všechno,« ujišťoval ji rychle Olda.

»Mám lepší návrh,« nedala se odradit Jarča. »Rozdělíme se spravedlivě. U těch dvou důvod nikdo nezpochybňuje, ale měl by s nimi zůstat někdo, kdo se o ně postará a pomůže Soně, kdyby naše odloučení trvalo trochu déle.«

»Myslíš, aby tu s nimi zůstala Salgiel?« zeptal se nerozhodně Olda.

»Pomoc u porodu umíme poskytnout všichni,« odvětila Jarča. »Takže je jedno, kdo tady bude, ale Hedvika to sama nebude. Rozdělme se na tři party. S těmi dvěma tu zůstanu já a Víťa.«

»Proč já?« naježil se okamžitě Víťa.

»Budeš tu s námi,« odsekla Jarča. »Poslyš, Víťo, Soňa přece čeká tvoji dceru, nemyslíš? Aby to bylo spravedlivé, musí tu zůstat aspoň jeden manžel. Nikdo nepochybuje, že si Olda cestu k Ogdurům zaslouží nejvíc a Pepka tady taky těžko někdo udrží. Časem se můžeme vystřídat, ale pro začátek tady budeš ty. Já se nabízím dobrovolně a je to spravedlivé. Nebo si myslíš, že ne?«

»Spravedlivé? Možná,« připustil Víťa. »Ale mohl by tu snad zůstat kdokoliv.«

»Mohl,« přikývla Jarča. »Ale každému je jasné, že to musíš být ty. Největší léčebnou sílu mám přece s tebou. Neboj se, nikdo tě nebude podezírat, že bys tu zůstával ze strachu.«

»To bych ani nikomu neradil,« zamračil se Víťa, ale bylo vidět, že už vlastně ustoupil.

Z rodiny Horáků tedy měli zůstat čtyři. Víťa a s ním tři manželky, Jarča, Soňa a Hedvika.

Rodina Horáků byla, jako většina v Oáze, tefirského typu. Tvořili ji tři manželé, kamarádi Olda, Víťa a Pepek, a devět manželek, většinou zdejších tefirek. Pozemšťanky tu byly v menšině.

Po rozdělení měli v Oáze zůstat jen pozemšťané a k andělům se měli vypravit dva ze tří manželů, Pepek a Olda, s pěti tefirkami a se sedmou z devíti manželek, Máňou. Posledním členem výpravy měl být Čert, který se o tu čest nechtěl nechat připravit.

Andělku naštěstí nepohoršovalo ani košaté manželství, nezvyklé mezi lidmi na Zemi i mezi Ogdury, ani že mezi nimi byli tefirové, úhlavní nepřátelé andělů. Přesněji tefirky, neboli ďáblice.

Čtyři z pěti tefirek, základ rodiny Horáků, Pepek kdysi ve světě Pegsda zachránil před smrtí hladem a před lidožrouty. Pátou Ramiel vynesli doslova z Pekla, kde by místo ní dnes zbyla jen špetka popela. A byl to Pepkův nápad založit v tomto světě kolonii nazvanou Oáza, kam přitáhl pár stovek tefirek a zejména tefirských dětí. V Oáze dal Pepek tefirkám místo válčení děti a pět si jich podle tefirského práva vzal za ženy. Ostatní pozemšťané se k jeho rodině přidali, až když se Andělský svět zřítil do atomového ohně a radioaktivního prachu a tefirky jim poskytly azyl.

To už dávno nebyly ďáblice, známé lidem na Zemi. Pepek je naučil něčemu, co samy nikdy předtím neznaly. Porozumění, soucitu a ať to vypadá jak chce divně, lásce. Jedině ta mohla udělat z ďáblic lidi a když se s nimi setkali bývalí Pepkovi kamarádi, nestačili se divit. Skončilo to, jak by se jim nezdálo ani v nejdivočejším snu: hromadnou svatbou podle zdejších tefirských zákonů.

S andělkou se tedy měla mezi Ogdury vypravit část Horákovic rodiny. Byli to ale zkušení a ostřílení harcovníci, lovci ďáblů, kteří tefiry na Zemi jako duchové pronásledovali a likvidovali. Nemilosrdně, i když bez zabíjení.

Přijmou je ale stejně i Ogdurové?

Bísíája tvrdila, že určitě.

Jsou to přece andělé.

* * *

Alexijev

Na cestu se vydali časně ráno.

Měla být dlouhá, ale měla je vést Bísíája, takže se nebáli. Bísíája ji předtím vykonala sama, kdežto teď se dohodli, že se budou v otvírání hvězdných bran střídat.

»Neříkal něco Přítel o tom, že je ta cesta nebezpečná?« napadlo před jejich odchodem ještě starostlivou Jarču.

»Byla,« souhlasila s úsměvem Bísíája. »Ale nedávno jsme při hledání všech možných i nemožných cest našli novou bezpečnou spojku do oblasti Země a Oázy. Je sice o šest bran delší a jeden vesmírný přehyb je na ní pohyblivý, ale Přítel tvrdí, že zůstane ještě nejméně šest tisíc let stabilní a do té doby jistě najdeme ještě stabilnější cestu.«

»Tak tedy – jdeme, ne?« pobídl všechny nedočkavě Pepek.

První bránu otevřela Bísíája, ale dříve než jí všichni prošli, otevřel další bránu podle jejího pokynu Pepek. Třetí bránu otevřel Olda, pak Yazatap a postupně se střídali. Cesta jim tak ubíhala skoro tak rychle, jako když tudy cestovala Bísíája sama. Přiznala, že ji to tak neunavuje. Musela je sice udržovat otevřené déle, aby stihli projít všichni, zato otevírala jen každou devátou a mezi nimi si mohla odpočinout.

Také Čert s nimi otevíral brány, aby se necítil diskriminovaný. Svěřovali mu ale jen každou dvacátou. I tak mu uznali, že toho je na něho dost.

V jednom světě otevřela Ramiel bránu přímo proti dvěma velikým šelmám. Vycenily na ni ostré zuby, ale Ramiel se leknutím změnila v klubko modrého ohně, šelmy se polekaly ještě víc a plavným skokem zmizely s cesty. Bísíája klidně přikývla, že tohle je správné a někdy i jediné možné řešení.

Po třicátém osmém světě následovaly dva světy vodní, ale cestovatelům ani voda nevadila. Vznesli se a brány otevírali ve vzduchu nad mořem, dokud se na dalších světech pod nimi opět neobjevila pevná zem. Čerta zde z otevírání bran vynechali, měl co dělat, aby jim stačil v letu. Na jednom světě zahlédl Olda v dálce cosi plovoucího, podobalo se to snad lodi, ale neměli čas se tím zdržovat.

»Pět světů, kterými musíme projít, je obydlených,« řekla jim Bísíája jen tak na okraj. »Na dvou jsou lidem podobné bytosti, na dalších inteligentní vodní tvorové, jeden osidlují ptakolidé. Někdy snad bude čas se sem vypravit.«

»Máme nedaleko od Země také pěkně záhadný svět,« ujišťoval všechny Olda. »Našli jsme tam nějaké stavby, cosi jako silnici, ale také jámy plné mrtvol.«

»Přenechme to raději odborníkům,« navrhla s úsměvem Bísíája a otevřela další bránu.

»Mám dojem, že brzy budeme největší odborníci na cizí světy my,« zavrčel Čert a všichni se tomu zasmáli.

Ať tak či tak, cesta byla namáhavá. Neustálé otevírání hvězdných bran vyčerpávalo natolik, že krátce před polednem navrhla všem Bísíája krátkou přestávku.

»Tady jsem včera odpočívala, je to zhruba v půli cesty,« ukázala jim na nevelký osamělý ostrov v modravě se lesknoucím moři. Stály tu košaté listnaté stromy, nepodobné všemu co kdy viděli, ale pod nimi byl stín, kde se dalo odpočívat. V kokonu Bísíáji se leželo nejlépe, ale ostatní vytáhli z batohů měkké okifeiské deky, rozložili si je na písek do stínu stromů a natáhli se na ně. Ačkoliv si to nechtěli jeden před druhým přiznat, unavení byli, ani Čert nebyl výjimkou. Nabízel sice, že bude držet hlídku, ale Bísíája ho ujistila, že tento svět je mimořádně bezpečný, raději ať se pohodlně natáhne s ostatními a třeba i na chvíli usne.

»Dobře, budu ti věřit,« zabručel Čert a stočil se na dece v nohách u Oldy.

Zakrátko spali v lehkém chladivém vánku všichni a když je po hodince odpočinku Bísíája lehkým telepatickým dotykem budila, dívali se kolem značně udiveně.

»Vstávat!« stavěla všechny na nohy Yazatap. »Polovinu máme ještě před sebou!«

»Nemůžeš to štěknout tak, že už máme polovinu za sebou?« vrčel nesouhlasně Čert, ale byl na nohou dřív než kdokoliv jiný.

Zvedli se tedy, Bísíája určila směr a pak to šlo zase, brána za branou. Pepek se přistihl, že je celý nesvůj, když někdo porušil rytmus. Cesta jim ale ubíhala jako po másle a nebyl ještě večer, když Bísíája všechny slavnostně zarazila. Přestala určovat další směr, počkala, až všichni projdou její poslední branou, tu zrušila a v napjatém tichu oznámila:

»Tak vás všechny vítám u mě doma!«

A sama otevřela poslední bránu, která je ještě dělila od cíle...

Pepek kdoví proč očekával, že za modrou elipsou bude nějaké veliké, rušné město, ale Olda si představoval spíš pečlivě udržovaný lesopark a ukázalo se, že je pravdě blíž. Byl to správný odhad, nebo vzpomínka na chvíle na Zemi s Bísíájou, kdy mu krátce, jen prchavou myšlenkou ukázala svůj svět, aby se k tomu obrazu už nevrátila? Olda si ten obraz uchovával v paměti jako vzácnou relikvii, ale nedělal s ním tajnosti, měli jej před očima všichni, když se v telepatickém spojení směli probírat Oldovými vzpomínkami. A přece byl teď jediný, komu se správně vybavil před očima okamžik předtím, než Bísíája otevřela tu poslední bránu.

Byl to pohled z úplně jiného místa, než jaký se před nimi otevřel, ale ráz krajiny byl týž.

Vstoupili všichni slavnostně na půdu Ogduromuru, domova Bísíáji a jak už teď věděli, také pravého domova pozemského Ježíše Krista.

Jediné, co se s Oldovou představou neshodovalo, byl neobyčejný sběh lidí, kteří tu na ně čekali. Zřejmě jim Bísíája dala směrovaně telepaticky najevo, že přicházejí. Pepek shromážděný uvítací dav přejel očima a odhadoval to na dvě stě lidí, ale okamžitě narazil na Oldovu myšlenku, aby si uvědomil, že to jednak nejsou lidé, ale andělé a za druhé, to množství znamenalo, že sem museli někteří doletět z veliké dálky. Hustota osídlení Ogduromuru je přece velice nízká, města tu nejsou a obyvatelé jsou více roztroušeni, než je zvykem v Evropě a ostatně i v Oáze.

Bísíája zřejmě s někým hovořila telepaticky, neboť se po chvilce obrátila ke svým hostům, aby je pozvala na malé přivítání.

Ze zástupu Ogdurů jim vstříc jako první vykročila postava, kterou mohli očekávat, ale která všechny doslova přimrazila.

»Tak vás mezi námi také vítám,« podával jako prvnímu Oldovi ruku.

Doktor Alexijev, který spolu s ostatními zahynul v Andělském světě.

»Čekal jsem vás tu, i když ne tak brzy,« dodal, když si s Oldou potřásl rukou a obrátil se po řadě k ostatním.

* * *

Vítací ceremoniál byl krátký. Alexijev návštěvníky poprosil, aby se postavili do půlkruhu, kterým procházeli andělé a vítali příchozí. Každý se před každým návštěvníkem na okamžik zastavil, lehce se uklonil, asi jako to dělají Japonci, ale více se nikdo nezdržoval, takže se všichni vystřídali poměrně rychle. Nakonec se každý obrátil a uklonil jakoby všem, otočil se a odcházel. Pak ale – Oldou to poprvé trhlo, ačkoliv o zdejším světě věděl nejvíc a měl by si na to jen vzpomenout – pak každý naprosto nečekaně zmizel.

Vdudegy, andělská obdoba teleportů. Až na to, že nepotřebují ani ty nevelké kabinky, jako veskrze technické výtvory Mrzoutů.

Zástup se v nich postupně vypařoval jako sníh hozený do letního horka, až před Bísíájou a návštěvníky stál jako poslední jen doktor Alexijev, o kterém ale všichni věděli, že už to není on sám. Ačkoliv rukou všem potřásl jako kdysi, když se jim něco povedlo, stisk jeho ruky byl stejně silný, dlaň teplou a nebylo znát, že už dávno nežije.

A opět jedině Olda měl správnou představu, proč tomu tak je.

Doktor Alexijev je Erduk, bytost podobná Příteli. Jeho lidské tělo, k nerozeznání podobné původnímu, je jen iluze. Olda věděl, že je v této chvíli i na stovce jiných míst a tady se jim věnuje jen zlomkem své současné hmotné i nehmotné kapacity. To tělo je jen kopie, kterou si kdykoliv vytvoří a až ji nebude potřebovat, rozplyne se v nic.

Iluze znovu oživeného těla byla ale naprosto dokonalá a ani Olda se tím nezatěžoval.

»Jsme průzkumný oddíl,« ujistil Alexijeva, když mu potřásl rukou. »Předvoj. Až to trochu obhlédneme, přijde nás víc.«

»Vím,« přikývl s úsměvem Alexijev. »Bísíája si to nenechala pro sebe. I to, jak se Víťovi nechtělo zůstat. Nemějte obavy, tady se nejspíš vystřídáte všichni.«

»Mám spíš malý technický problém,« přihlásil se Pepek. »Bísíája žádala lidi se zkušeností pobytu v imaginární hmotě. My jí říkáme duchovitá, více nám vyhovuje, když si to připodobníme k něčemu známému, ale mám otázku: jak podrobně jste zkoumali jupiterské světy, kde dochází k přechodu? My máme jen jeden poměrně blízko od Země, ale vracet se z větší dálky až k nám by bylo trochu nepraktické.«

»Aha!« usmál se Alexijev. »Náš nejstarší duch se nemůže dočkat! Ale potěším tě, Pepku. Taky jsem dřív nevěděl, že to jde i jinak než přes jupiterské rozhraní. Budeš se asi divit, ale kdo je vybavený Ogdurským slýribem a může si otevírat hvězdné brány podle své libosti, nepotřebuje k přechodu mezi normální hmotou a duchovitou, jak vy jí říkáte, nic víc. Je to jen otázka cviku. Už jste si všimli, že při troše soustředění můžete otevřít najednou brány dvě, jednu do sousedního vesmíru a druhou i skrz ni do dalšího?«

»To jsme dělali jen když jsme na to byli dva,« opáčil zaraženě Pepek.

»No ovšem,« přikývl Alexijev. »Se slýribem umíte zacházet jen v základní rovině, jak to Přítel naučil Čerta. Ten orgán je ale složitější než si myslíte. Ale i nebezpečnější, hlavně pro toho, kdo s ním neumí zacházet. Proto vám ho Bísíája dát nesměla, ale Přítel to obešel. Kárat ho jistě nebudu, ve vašem případě to bylo správné, ale mohlo to způsobit více zla než idarchon.«

»S tím jsme se už setkali,« podotkl Pepek. »Není to ani tak dávno, co se chtělo pár příliš ctižádostivých a bojovných tefirek zmocnit slýribu a stát se vládci vesmíru. Dokázaly sice slýriby naklonovat, ale protože s nimi neuměly zacházet, samy se nevhodně otevřenými branami na kusy roztrhaly. Teď tomu místu říkáme Jeskyně Hrůzy.«

»Otevírat hvězdné brány se musí každý učit a speciální způsob dvojnásob, ale nebojte se, naučím vás to rychleji, než učí František děti hře na hudební nástroje. Je tam ale jedna podmínka. Musíte být v naprostém pořádku, co se týče koordinace myšlenkových příkazů. Nikdy se proto nepokoušejte přejít do duchovitého stavu hmoty ve stavu nestřízlivém nebo zdrogovaném a to ani neškodnými flaškovníky, tím spíš pivem z Mandragory, o pravém alkoholu nemluvě. Kdysi jsem vám to v Andělském světě trpěl, tady vám to musím zakázat. Jinak dopadnete jako řidič, který by se na venkovské silnici rozjel za volantem formule-1 s pěti promile alkoholu v krvi. Měli byste mít rozum a sami vědět, co se smí a co ne.«

»Dáme si pozor,« slíbil Pepek i za ostatní.

»To doufám,« přikývl vážně Alexijev. »Než vyrazíme, musíte se naučit ještě několik triků. Ještě nevíte všechno ani o xeri a idarchonu a ode mne dostanete něco navíc. Pak už se můžete zapojit mezi ostatní pátrače.«

»Hoříme netrpělivostí!« podtrhla to Yazatap.

»Netrpělivost tisícileté pekelné krásky?« zadíval se na ni s úsměvem Alexijev. »A víte, že budete první tefirky mezi pátrači? Včera se vámi zabýval nejvyšší sněm Ogdurů a na Přítelovo i mé doporučení vás přijal. Uznali jsme, že vás Pepkovia převýchova dostala z barbarů mezi lidi.«

»Děkujeme,« oplatila mu Yazatap úsměv.

»Poděkujte spíš Pepkovi a hlavně Salgiel!« řekl Alexijev. »Ta dokázala překonat váš hřích dědičné nenávisti.«

»To není všechno,« připojila rychle Salgiel. »Po odchodu Přítele jsme na tom s kolegyněmi bádaly. Měl pravdu, genových pastí tam je víc a pouhé odstranění nenávisti samo o sobě nestačí. Našly jsme tam ještě dva úseky, které by ji v další generaci obnovily. Náprava je dnes mnohem komplikovanější, zato bude trvalejší.«

»Výborně, vědkyně!« pochválil ji Alexijev. »Takže vám stačilo napovědět... No, jestli jste s tím už začaly, bude to dnes možná komplikovanější, ale v dalších generacích se vám to bohatě vrátí. Víte přece, že vás čeká i náprava celého světa Firhoi?«

»Víme,« přikývla vážně Salgiel. »A možná i dalších. Kdoví, kolik dalších civilizací to ještě bude mít.«

»Hlavně si to nezkazte,« řekl Alexijev. »Tefirských civilizací je po vesmírech rozeseto více než tušíte a právě podle té nenávisti k Ogdurům se zdá, že mají společné předky. Kdyby neměl Přítel zásadu nezasahovat bez opravdu nezvratných důvodů, možná by byly přetvořené všechny. Ale Přítelovy zásady posuzovat nemohu, na to nemám dost zkušeností. On mívá pravdu i tam, kde ho skoro všichni kritizují.«

»Dobře,« skočil mu do řeči Pepek. »Kdy začneme?«

»Hned se dočkáš!« usmál se Alexijev. »Jak mám očekávat trpělivost od vás, když ji nemá ani Yazatap? Tak pojďme na to!«

A náhle, aniž by pohnul rukou nebo udělal jiný pohyb, stáli všichni ve velkém stanu. Ne že by se někam přemístili, stan se prostě objevil kolem nich. Ale také pod nimi, protože náhle nestáli na trávě, ale na jakémsi koberci. Před Alexijevem se objevila truhlička, nejspíš by se dalo říci, že ze dřeva, kdyby to bylo pravé dřevo. Stranou stejně tak nečekaně vyvstalo nevysoké lůžko.

»Umím,« přikývla rychle Bísíája.

»Tady se jeden po druhém položte na lehátko,« poučovala všechny. »Uvolněte se, ať se zbytečně nehýbete. A nedivte se, když se vám ani hnout nepodaří.«

A jako prvního pozvala Oldu.

»ý!« vyhrkl jenom. »Pepku, teď pojď ty!«

* * *

* * *