Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Platón

Sokrates, Prótarchos, Filébos

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Sokrates, Prótarchos, Filébos

Platón

Sókr. Tak tedy viz, Prótarchu, jaká je ta myšlenka, kterou hodláš nyní přijmout od Filéba, a jaká je i ta naše, kterou chceš vyvraceti, nebude-li vyhovovat tvému smýšlení. Chceš, abychom jednu i druhou stručně zopakovali?

Prót. Ovšem že ano.

Sókr. Filébos tedy tvrdí, že dobrem pro všechny živé tvory jest radost a slast i rozkoš a všechno, cokoli je souhlasné s tímto rodem věcí, kdežto naše tvrzení proti tomu jest, že ne toto, nýbrž rozumovost, myšlení, paměť a věci zase s tím příbuzné, též správné mínění a pravdivé úsudky, bývají pro všechno, cokoli jest schopno jich nabýti, lepší a hodnotnější než slast; pro všechno, co je schopno dostati z nich podíl, jak pro přítomné tak pro budoucí, je to ze všeho nejprospěšnější. Není snad asi to, Filébe, tvrzení jednoho i druhého z nás?

Fil. Ano, zcela jistě, Sokrate.

Sókr. Přijímáš tedy, Prótarchu, tuto myšlenku, která ti je nyní odevzdávána, za svou?

Prót. Musím ji přijmouti, neboť náš krásný Filébos únavou nám nemůže dále.

Sókr. A je třeba vším způsobem zjistiti o tom pravdu?

Prót. Ano, jest třeba.

Sókr. Nuže, dohodněme se kromě toho ještě i v tomhle.

Prót. V čem?

Sókr. Že se jeden i druhý z nás nyní pokusí ukázati zvláštní stav duše a náladu, která může všem lidem způsobovati šťastný život. Či není tomu tak?

Prót. Ovšem že tak.

Sókr. U vás to je stav radosti, u nás zase stav rozumového myšlení, pravda?

Prót. Tak jest.

Sókr. Což ukáže-li se některý jiný stav přednějším nad tyto? Pak jistě, bude-li se jeviti příbuznějším slasti, musíme sice oba dva ustoupiti životu, který jej v sobě trvale má, ale přece má přednost život slasti před životem rozumovým.

Prót. Ano.

Sókr. Pakli však rozumovému myšlení, pak jest rozumové myšlení vítězem nad slastí a slast musí ustoupiti. Myslíte si takto tu dohodu, či jak?

Prót. Mně aspoň se tak zdá.

Sókr. A co Filébovi? Co tomu říkáš?

Fil. Mně se zdá a bude se zdát, že slast je veskrze vítězem; ty Prótarchu, si uděláš sám svůj úsudek.

Prót. Když jsi odevzdal, Filébe, vedení řeči mně, nemáš již práva rozhodovati o souhlasu se Sokratem nebo naopak.

Fil. Máš pravdu; ale já nechci být vinen a beru si nyní za svědka samu bohyni.

Prót. I my bychom ti totéž spolu dosvědčili, že jsi říkal to, co teď říkáš. Než pokoušejme se, Sokrate, přece řešiti další otázky s tím souvisící, a to buď se souhlasem Filébovým, anebo jak uzná za dobré.

Sókr. Pokusme se a počněme samou bohyní, o které tento zde praví že se jmenuje Afrodité, ale že nejsprávnější její jméno je prý Slast.

Prót. Zcela správně.

Sókr. Má bázeň, Prótarchu, pokaždé, kdykoli jde o jména bohů, není obyčejná lidská bázeň, nýbrž přesahuje největší strach. Tak i nyní chci nazývat Afroditu tak, jak jest jí milo; ale o slasti vím, že to je věc spletitá, a jak jsem řekl, od ní počínajíce musíme uvažovat a zkoumat, jakou má přirozenost. Podle pouhého jména je to jistě jakési jedno, ale ovšem má rozličné podoby, vespolek poněkud nepodobné. Podívej se: O slasti mluvíme při nevázaném člověku, avšak slast cítí i rozumně žijící člověk, a to právě z té své rozumnosti; slast cítí i nemyslící a plný nerozumných domněnek a nadějí, slast cítí zase i rozumově myslící právě z toho, že rozumově myslí. Kdyby někdo tvrdil, že jedny i druhé z těchto slastí jsou si vespolek podobny, zdali by se právem nezdál nerozumný?

Prót. Vycházejí ovšem, Sokrate, z věcí protivných, ale samy nejsou mezi sebou protivné. Neboť jak by bylo možno, aby slast nebyla ze všeho nejpodobnější slasti, sama sobě?

Sókr. Ano, také barva barvě, můj milý; po této samé stránce, že je to všechno barva, nebude tu rozdílu, ale že černá barva je nejen různá od bílé, nýbrž jí zcela protivná, to víme všichni. Týmž způsobem má se i tvar k tvaru; rodem je sice všechen jedno, ale jeho druhy jsou mezi sebou jednak zcela protivné, jednak mají nesčíslné různosti. I u mnoha jiných věcí nalezneme takové poměry. Proto nevěř té myšlence, která ze všech nejprotivnějších věcí činí jedno. Bojím se, že vskutku nalezneme některé slasti protivné jiným slastem.

Prót. Snad; ale co to uškodí naší myšlence?

Sókr. To, že přidáváš těm věcem, ačkoli jsou nepodobné, ještě jiný název; říkáš totiž, že všechny libé věci jsou dobré. Že by libé věci nebyly libé, to věru žádný soud nepopírá; kdežto však jsou podle našeho tvrzení mnohé ze slastí špatné a jiné zase dobré, ty přece je nazýváš všechny dobrými, ačkoli uznáváš, když tě někdo k tomu svým důkazem donutí, že jsou navzájem nepodobné. Co tedy je totožné v špatných slastech stejně jako v dobrých, že všechny slasti jmenuješ dobrem?

Prót. Jak to myslíš, Sokrate? Domníváš se, že to někdo připustí, kdo vyslovil větu, že slast jest dobro, a že pak snese tvé tvrzení, že jsou některé slasti dobré, kdežto zase jiné z nich c že jsou špatné?

Sókr. Ale přece aspoň uznáš, že jsou si mezi sebou nepodobné a některé docela protivné?

Prót. Pokud jsou to slasti, nikoli.

Sókr. Opět se dostáváme k téže myšlence, Prótarchu, a řekneme tedy, že se slast od slasti neliší, nýbrž že všechny jsou stejné, a příklady nyní uvedené nás nic nehnětou; bude to tedy s námi a s našimi řečmi tak, jako s lidmi nejméně vážnými a přitom nováčky ve vědeckém myšlení.

Prót. Co tím myslíš?

Sókr. Že osmělím-li se po tvém příkladě na svou obranu tvrditi, že jedna věc, zcela nepodobná jiné věci, je té věci zcela nepodobné ze všeho nejpodobnější, budu mluviti totéž jako ty i objevíme se většími dětmi, než je třeba, a řeč nám unikne. Proto ji tedy obraťme zpět a snad bychom se po zaujetí původních postojů nějak vespolek shodli.

Prót. Řekni jak?

Sókr. Představ si, že zase já dostávám od tebe otázku, Prótarchu.

Prót. Jakou to?

Sókr. Zdali rozumové myšlení a vědění i rozum a všechno, cokoli jsem na začátku prohlásil za dobré, když jsem zkoumal, co asi je dobro - zdali se s tím nestane právě totéž, co s tvou myšlenkou?

Prót. Jak to?

Sókr. Ukáže se, že všech znalostí jest velké množství a některé z nich že jsou si vespolek nepodobny; jestliže pak se vyskytují některé po některé stránce přímo protivné, sotva bych pak byl hoden účastniti se teď vědecké rozmluvy, kdybych se toho zalekl a tvrdil, že se nevyskytuje žádné vědění jinému vědění nepodobné. Potom by byl s naší rozpravou konec, jako to bývá v pohádce, a my sami bychom se zachránili na nějakém nesmyslu.

Prót. Ne, to se nesmí stát, vyjma to zachránění. Nuže, obdoba mezi tvým a mým předmětem se mi líbí: dejme tomu, že jsou četné slasti, vespolek si nepodobné, i že jsou četné znalosti, vespolek různé.

Sókr. Proto tedy, Prótarchu, nezakrývejme onu různost v mém i tvém předmětu, nýbrž stavme ji před oči a směle zkoušejme, ukáže-li nám jejich posuzování, zdali jest dobrem nazývati slast či rozumové myšlení či něco jiného třetího. Vždyť přece nezávodíme nyní o to, aby mělo vítězství, co já tvrdím nebo co ty tvrdíš, nýbrž my oba musíme pospolu bojovat na straně toho, co je nejpravdivější.

Prót. Ano, musíme.

Sókr. Tedy ještě lépe upevněme vzájemným souhlasem tu myšlenku.

Prót. Kterou to?

Sókr. Tu, která všem lidem způsobuje potíže, ať chtí nebo - jak to u některých někdy bývá - nechtí.

Prót. Mluv jasněji.

Sókr. Míním tu myšlenku, o kterou jsme právě zavadili a která je svou podstatou podivuhodná. Vždyť přece je divné, řekne-li se, že mnohé jest jedno a jedno mnohé, i jest snadno učiniti námitku, tvrdí-li kdo jedno nebo druhé.

Prót. Myslíš snad něco takového, jako kdyby někdo řekl o mně, Prótarchovi, jenž jsem přirozeností jeden, že mých "já" je mnoho, a to vespolek protivných, a tvrdil o mně, jedné a téže osobě, že jsem velký a malý, těžký a lehký a mnoho a mnoho jiných věcí?

Sókr. To, co jsi řekl, Prótarchu, náleží mezi obecně známé moudrosti "o jednom a mnohém", o kterých však již takřka všichni souhlasně vyslovují, že se nesluší takovými věcmi se zabývati, neboť to pokládají za lehkovážné hříčky, jež jsou však druhdy velkými překážkami vědeckého zkoumání. Vždyť není zvykem zabývati se ani takovými věcmi, jako když někdo vypočítá něčí jednotlivé údy a spolu části a pak, zajistě si všeobecný souhlas, že všechny tyto části jsou onen jeden celek, vyvrací to a směje se, že je přinucen tvrdit pravé divy, že totiž jedno jest mnohé a nesčíslné, a mnohé že jest jedno jediné.

Prót. Ale co jiného soudíš ty, Sokrate, právě o této myšlence, co ještě není obecně uznáno?

Sókr. Když, milý synu, se vezme za příklad jiné "jedno" než z věcí vznikajících a zanikajících, jako jsme učinili právě my. Neboť zde, jde-li o takové jedno, jaké jsme právě uvedli, je obecně uznáno, že se na to nemá chodit s vyvracením; ale kdykoli se někdo pokouší představovati člověka jako jedno a vola jako jedno a jedno krásno a jedno dobro, při těchto a takovýchto jednotkách vodívá pilné zkoumání, spojené s dělením pojmu, ke sporu.

Prót. Jak to?

Sókr. Předně zdali jest uznávati, že některé takové jednotky opravdu jsou; dále jak se má myslit, že tyto jednotky, když je každá jednotlivá stále táž a nepřijímá do sebe ani vzniku, ani zkázy, jsou přece stále a stále ta jedna. Potom že v nesčíslném množství věcí vznikajících - ať už v nich je roztrhána a stává se mnohostí, nebo, což by se jevilo ze všeho nejnemožnějším, jest odloučena jako celek sama od sebe - totéž a jedno se c vyskytuje zároveň v jednom i v mnohém. Tyto otázky, Prótarchu, o takovémto jednu a mnohu, a ne ony, jsou příčinou vší nesnáze, jestliže se přijatelně nerozřeší, i snadnosti, jestliže dobře.

Prót. Neměli bychom tedy, Sokrate, vynaložiti nyní všechnu práci nejprve na toto?

Sókr. Myslil bych, že ano.

Prót. A buď jist, že my všichni, jak tu stojíme, v tom s tebou souhlasíme; co však se týče Filéba, bylo by pro tu chvíli nejlepší nehýbat jím otázkami, když si tak pěkně leží.

Sókr. Dobrá; odkud bychom tedy začali tento tak velký a složitý boj o ty sporné věci? Snad odtud?

Prót. Odkud?

Prót. Což, Sokrate, nevidíš, jaké množství nás tu stojí, že jsme všichni mladí, a nebojíš se, abychom spolu s Filébem na tebe neudeřili, budeš-li nás tupiti? Přesto však - vždyť rozumíme, co míníš - je-li nějaký způsob a nějaká možnost, aby nám takovýto zmatek odešel nějak po dobrém ven z rozpravy a abychom nalezli nějakou lepší cestu k řešení své otázky, nežli je tato, přičiň se ty o to, a my tě budeme následovati, seč budeme; vždyť nejde v téhle rozpravě o malou věc, Sokrate!

Prót. Která to jest? Jen pověz!

Prót. Jen mluv.

Prót. Jak to?

Prót. Ovšemže.

Prát. Zcela pravda.