Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Jan Amos Komenský

Zpráva a naučení o kazatelství

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Zpráva a naučení o kazatelství

Zpráva a naučení o kazatelství

sepsaná roku 1651

od Jana Amosa Komenskýho

kterýžto rukopis pro jeho řídkost a vzácnost přepsal Jozef Gerža, duchovní pastýř církve evanjelické vyznání helvetského prosetínské na panství kunštátském v Marghrabství moravském leta Páně 1807

Jan Amos Komenský

Appendix

Napomenutí k služebníkům církve, zvlášť v nynějším času

Jotam onen (Soud. 9, 7) k Sichemským, bratřím a krajanům svým, mluvě, řekl: "Slyšte mne a uslyší vás Bůh." I já vás všechněch, boží služebníci, evanjelium svatého hlásatelé a moji v Kristu milí bratří a otcové, spoludělníci díla Páně, nejprv a především prosím, slyšte mne a uslyší vás Bůh. Prosím ještě, a prosím pro lásku Kristovu, poslechněte mne a přijměte dověrně. Nebo jest věc k poučnému vzdělání a k slávě boží přináležející.

Víte o tom, co Písmo dí, že milujícím Boha všecky věci napomáhají k dobrému (Řím. 8), těm totiž, kteří všeho, což Bůh dělá, k dobrému užiti se snažují. A protož i náš nyní přítomný žalostný způsob, v kterém sebe vidíme postavené, k dobrému nám přijíti můž, budeme-li milující Boha; což, ač Bůh nám nejlépe ví, jak spůsobiti, i nám však mysliti jest povinné, jak a k čemu bychom přítomného svého vyhnání, pokrývání a koutkování, a tak invito et ingrato hoc otio nostro užiti mohli. O čemž já zdání své pověděti chci otevřeně, protože mne Bůh nutí; a v kom živá láska Kristova bude, v kom k Bohu a slovu jeho milost, v kom žádost vzdělání církve a spasení lidského, ten téhož ducha bude nyní. Prosím ještě, dověrně mne přijměte; láska k vám a dílu božímu nutí mne, nemohu mlčeti, bych sobě pak toho mnohými prosbami, naříkáním i slzami na vás dobývati měl, abyste v té částce totéž se mnou smýšleli; mohu-li jen posloužiti k tomu, nepřestanu.

"Když se soudové tvoji na zemi konají, Hospodine, tehdáž se obyvatelé země učí spravedlnosti," dí Prorok (Izaiáš 26, 9). Protož poněvadž i při nás divné soudy své koná Pán Bůh, slušné jest, abychom otvírali oči a prohlédali, jak se učiti spravedlnosti. Povinné tedy, bratří v Kristu milí, býti soudím, abychom nyní, obzvláštně v této boží kázni jsouce, rozpomínali se na toto tré:

1. Kdo jsme byli a jaké naše povolání?

2. Kdo jsme již a jaký náš způsob?

3. Co napotom činiti?

To, k čemu jsme někdy povoláni byli, jest náměstenství Kristovo, a na místě Kristově prositi lidi, aby se smířili s Bohem (2 Kor. 5, 20), a býti šafáři tajemství božích a jimi jako hřivnou těžeti (1 Kor. 4, 1; Mat. 25), jak kdo nejužitečněji můž, se snažovati, a tak dílo kazatelů konati (2 Tim. 4, 5). Kteréž povolání náše, kazatelství, není jako jiný v světě obchod a řemeslo, to jest zisku hledání a roboty odbývání, aneb na druhou stranu potřásání kadeřů neb provozování vášní a libostí, aneb něco podobného jako lidských věcí běžné konání. Ale jest většího cosi, důstojnějšího a hroznějšího, než zlý jazýk pověděti může: na místě božím státi, věci ne své neb anjelské, než Boha samého za mandáty lidem vyhlašovati. K čemuž jistě žádnému jinák přistupovatí nesluší než s hrůzou jako Mojžíš, kterýž od Boha k lidu mluviti maje, řekl: "Lekl jsem se, až se třesu." A mysliti sluší, aby slovo boží skrze nás vynášené tím, čímž býti má, bylo, jmenovitě mocí boží a mečem pronikavým, na obě strany ostrým, prostupujícím srdce lidská až do kostí a mozka; abychom nečinili jako farizejové, lenivé řeči vylévajíce, ale jako moc umění božího mající.

Toho povinen bývá každý slůžebník jak modlitbami, tak i pilnou prácí hledati, a to proto:

1. Že boží přísná pohrůžka jest: Zlořečený, kdož dílo boží dělá lstivě (Jer. 48). Lstivě dílo boží dělati jest dělati lenivě. Nebo se hned dokládá: Zlořečený, kdo zdržůje meč svůj od krve (v. 10). Slovo boží jest meč ten boží nabroušený proti nepřátelům slávy jeho: my pak, kterýmž svěřil slovo své, jsme pošva toho božího meče. Protož kdo ho jadrně neužívá a nebrousí, ale zadržůje a tím zadržováním jej v sobě k tuposti a zerzání přivodí, zlořečený jest.

2. Naproti tomu pěkné jest zaslíbení boží: Kdo jest věrný v mále, nad mnohým ustanovím jej. Item: Kdo má, tomu bude dáno (Luk. 19). To jest: Kdo hřivny své pilně užívá, rozmnožůje v něm Pán Bůh dary své a nad ním milosrdenství své.

3. Příklad apoštolů k témůž vede, kteří ač dary hojné měli, je však při sobě rozmnožovati velmi pilně se snažovali. Svatý Pavel k Timoteovi tak píše: Rozněcůj v sobě dar boží, kterýž jest dán (2 Tim, 1, 6). A opět: Nezanedbávej daru, kterýž dán (2 Tim. 1, 6). A opět: Nezanedbávej daru, kteryž jest v tobě. O tom přemyšlůj, v tom bůď ustavičně, ať jest prospěch tvůj znám všechněm. Bůď pilen sebe i čítání, v tom trvej (1 Tim. 4, 14. 15).

4. Příklad řečníků světských, nýbrž všakych řemeslníků, z nichž každý, oddada se k svému obchodu, myslí na to, aby ne hůmplířem nějakým, ale mistrem byl a za to procházeti mohl. Ale tutoť Kristovo naříkání na nedbanlivost synů světla místo své má.

5. Nelze jinák užitečně konati díla božího, nebo Kristus dí: "Každý umělý učitel v království božím vynáší z pokladů svého staré i nové věci" (Mat. 13, 52). A poněvádž jím porůčeno jest stavěti, bořiti, štěpovati, pléniti, mečem slova nepřátely tříbiti (Jer. 1, 10), musejíť se nejprv tomu svému umění naučiti. Nebo jak tesař stavěti bude, nenaučí-li se? Jak zahradník štěpovati, nevyšetří-li sobě prv všech případností? Jak fechtýř bez vyrozůmění prvé grifům meče užívati bude? Protož svatý Pavel dí, že slůžebník církve zmocněný býti musí v umění božím, aby i napomínati mohl, i odporující přemáhati.

6. Nečiní-li toho kdo, neužitečný bude. "Vztahl-li by kdo ruku k pluhu," dí Kristus, "a ohledal se za se" (totiž rozmařile dílo boží dělal), "není způsobný k království božímu" (Luk. 9). A k lenivému laodicenskému sboru správci dí: "Poněvádž nejsi ani studený, ani horký, než vlažný, vyvrhnu tě z ust svých" (Zjev. 3, 16).

Veliké, tedy, slavné, důstojné a náramné pilnosti potřebující jest kazatelské umění, k němůž jsme povoláni.

Ale copak se to stalo, že nám práce náše kazatelské všechněm témeř Pán Bůh zastavil? Ohledati toho bedlivě sluší. Porozumívá se pak z Zjevení svatému Janovi učiněného, proč Bůh svícny slůžebníků pohybuje z místa jejich, jmenovitě pro opuštění lásky a bedlivosli v povolání (Zjev. 2, 5). A protož ulekněmež se všickni a ne za jiné mějme, než že pro nehodnost naši námi zmítá Pán Bůh náš tak, jakž hrozil skrze Proroka, že pastýřům těm, kteříž nepasou stáda, zastaví pasení (Ezech. 34).

Toho pak k tomu užiti sluší, abychom pilně soudíce, v čem neživě konána povinnost naše, potom se napravovati hleděli, jmenovitě obnovovati se v pobožnosti na příklad jiným, krotiti modlitbami hněv boží a rozněcovati v sobě nad jiné časy dary boží: tak abychom, propustí-li nás Pán Bůh zase z areštu tohoto a k místům našim navrátí, tím hodněji, horlivěji a užitečněji uřad kazatelský konati mohli. Jakož věříme, že se milosrdenstvím svým k církvi své zase navrátí Pán Bůh a že žeň mnohá bude, kdyby jen ženců hodných dosti bylo. Nezávidiž tedy sebe žádný církvi boží; staří i mladí na to myslme, aby nás Bůh a církev co nejlépe užila; každý se snažuj jako vypulerovaná střela býti, schovaná v tůlu božím, kteréž by k střílení na nepřátely slávy své užívati kdykoli mohl Pán Bůh. K čemůž sobě i jiným pro slávu boží napomoci jsa žádostiv, to, v čemž jsem posavád několik let pracoval, vystihnouti chtěje fundament toho řečníctví a řemeslníctví božího (kazatelství), nyní jsem, jak jsem uměl, v sumu pojal a na papír uvedl, žádnému se tím za mistra, než všechněm za spolnučedlníka vystavuje: nebo všickni se vždycky čemu učiti máme. A dalť by Bůh, abychom všickni my, Kristovi služebníci, nic nebyli než jako hromádka ruk vše jedna druhou umývajících; ani závist, ani ostýchavost tuto by místa míti neměla. Umí-li kdo co, rád jiným ukázati má a vinšovati, aby nejen jiní totéž co on, ale tisíckrát nad to uměli. Neumí-li kdo co, přiučiti by se rád měl, by od dítěte bylo, a poděkovati Pánu Bohu. Není haňba učiti se, než neuměti a nechtíti se učiti. A protož kdo učiti se žádostiv jest, s tím se i tuto spoděluji; komu se Pak zdá, že již umí, co uměti má, a dalšího vedlé jiných se cvičení nepotřebuje, ten nech ať užívá smyslu svého, nezapomínaje však na to, co Důch boží dí, že zdá-li se komu, že již něco umí, ten ještě nic neumí, jak by uměti měl, ale domnělá jej známost nadýmá (1 Kor. 8). A nedělá-li díla božího lstivě, ať se v tom opatří. Láska neumí než vzdělání hledati svého i jiných: kteráž aby rozlita byla v srdcích naších, způsobiž to Bůh pro jméno své! Amen.

(Léta Páně 1651)

J.(an) A.(mos) K.(omenský)

Suma kazatelského umění

Kazatele cíl a povinnost jest učiti lidi cestě boží (Mat. 22, 16), vysvětlovati tajemství víry (1 Tim. 3, 9), ponoukati k dobrému, trestati ve zlém, žehrati na urputné (2 Tim. 4, 2), napomínati nedbalých a přemáhati odporující (Tit. 1, 9). To pak vše, má-li se díti užitečně, musí se díti světle (Žal. 119, 105; Abak. 2, 2; Isai. 50, 4), líbě (Žal. 119, 103; Luk. 4, 2; 2 Kor. 4, 2), mocně (Izai. 49, 2; Žid. 4, 12; Mat. 7, 29).

Světle. Aby posluchač všecko jako před očima vymalované sobě maje, zřetedlně pochopiti a spamatovati se mohl.

Líbě. Aby v poslouchání bez tesknosti zdržán býti mohl.

Mocně. Aby nejen uši lektány, ale hned srdce jímána a ku poslušenství Bohu sklonována byla. Takže trému tomu kazatel se naučiti musí: 1. srommitedlně věci boží uměti přednášeti, 2. líbezně a příjemně je vypravovati uměti, 3. uměti sekty dobývati.

Toho pak žádný konati moci nebude, jediné leč prvé hojnost věcí a řeči míti bude, aby užitečné z čeho vybírati měl. Takže čtyry budou částky kázatelského umění: 1. hojnost, 2. světlost, 3. líbeznost, 4. mocnost.

Hojnost

Světlost

Líbeznost

Mocnost záleží v rozličnosti

spořádanosti

ozdobnosti

horlivosti věcí i řeči.

Odkudž i této Zprávy čtyři dílové budou: v prvním se budeme učiti, kde hojnost a rozličnost věcí a řeči bráti; v druhém, jak je uměle pořádati; v třetím, čím a jak je ušlechtile okrášlovati; v posledním, čím a jak jím pronikavosti dodávati. Nebo ačkoli taková k kazatelství způsobnost a zásobnost boží v člověku dar jest, jest však dar lídské prozřetedlnosti svěřený, kterýž jak modlitbami, tak náležitou pilností každému upřímnému církve služebníkn rozněcovati v sobě náleží (2 Tim. 1, 6). A od mužů osvícených jisté regule již vyšetříny jsou, jak, odkud kazatel hojnost věcí sobě nasbírati, jak je pěkně spořádati, jak a čím okrašlovati, jak a čím ostrosti přidávati může a má. Protož takovými pomocmi nezhrdati, ale jich vděčně, snážně a pobožně užívati náleží.

Že pak k každému užitečnému kázaní čtvero to přináleží, trojím podobenstvím ukázati se to může:

1. Předně, že kdo dům stavěti chce, musí sobě nejprv materie s potřebu nashromážditi, dříví, kamení, cihel, vápna, hliny, prken, šindelů, hřebiků, Potom rozdělí a vyzdvihne stěny, stropy, dveře, okna, střechu; potom přidává ozdob vnitř i zevnitř bílením, líčením, malováním, taflováním atd.; naposledy potravami dům zachystaje, bydlí v něm.

2. Kdo bystré hody připraviti chce, musi nejprv míti dosti mouky, masa, octa, soli, piva, vína, vody. Potom se ty krmě mastí, solí, koření, sladí, octí, nby včas bylo. Naposledy pěkně se to s naležitou poctivostí hostům předkládá.

3. Prorok Ezechiel ukázanou sobě maje hromádku kostí suchých, nejprv jim spojiti se poručil. Potom masu a žilám na nich zrůsti rozkázal a koží se potáhnouti; naposledy duchu života do nich vstoupiti.

Což umění kazatelského obrazem jest. Tak zajisté slovo boží v Písmě na hromadách ležící jest v částečkách svých povážené jako materie, z ktere se něco vyváděti musí. Toto proroci boží musejí nejprv rozbírati, a co k čemu přináleží, pořádati; potom výklady svými vyplňovati a ušlechtilostí jako barvamí přiličovati: a naposledy důchem mocnosti jim jako života přidávati.

Díl první

O hojnosti věcí a řeči

Výmluvnosti církevní první jest základ, aby kazatel plnou hojnost měl i věcí i slov rozličných, tak aby obé (z toho) to z něho plynulo. Plnost věcí že má být i při tom, kdož jiné učí, ukazuje přiklad onoho Elihu, kterýž řekl: "Pln jsem řečí, těsno ve mně duchu života mého" (Jer. 32, 18), a Sirácha, kterýž řekl: "Ještě pomysle, vypravovati budu, nebo pln jsem jako měsíc na plně" (Sír. 39, 26) i Kristův, o němž Prorok dí, že naplněn byl duchem moudrosti a rozumnosti (Iza. 11, 2) a že usta jeho podobná byla meči ostrému (Izai, 49, 2). I v té věci náměstkem Kristovým býti má kazatel, pokud možné, abv z plnosti jeho posluchači brali milost za milost (Jan 1, 16).

1.

O hojnosti řeči

K hojnosti a hbitosti toto troje přináleží:

1. Býti v jazyku tom, kterýmž se káže, dobře zmocněným a všelijaké jeho pěkué phrases, přísloví a připovídky v dobré povědomosti míti.

2. Znáti způsob vykládání slov, jmenovitě skrze originací a konjugací, totiž odkud které slovo jde a jaká jiná z téhož kmene jdoucí okolo sebe má. Jako, že křesťané slovou od Krista, jako by se pravilo kristiané; svátost od svatosti, člověk od celého věka, totiž věčnost, k níž stvořen; kázati jest poroučeti, t. činiti vůli boží. Tak i cizí slova uměti vykládati: anjel že snamená posla, Mesiáš pomazanéno, -zance; církev lid Páně atd. Konjugací, jako Kristus, kristiti (nyní říkáme křtíti, křstiti), křest, křesťan, křesťanský atd., z čehož půjde, že křesťan ve jménu Kristovu pokřtěný a v něj jako v svůj kmen vštípený má po křesťansku, totiž kristovsku živ býti, z něhož život svůj a formu života i sílu béře.

3.

Znáti způsob rozšiřování slov skrz

synonyma

epitheta

periphrases.

* * *

Synonymum jest tatáž věc vyznamenávající, jako meč, kord, tesák, šavle; item pěkný, krásný, ušlechtilý, bystrý, výtečný, sličný atd.; item Jcžíš, Kristus, Pán, Vykupitel, Spasitel, Syn boží atd. Synonyma jsou proto, že kteréhokoli užíveš, jedna a táž věc se míní.

* * *

Epitheton pak jest slovičko jinému místo titule přidané, jako můž pěkný velice.

* * *

Periphrasis jest, když se místo jednoho slova celá věc klade, totiž vypsání té věci jinými slovy, jako kdybych, člověka jmenovati maje, řekl: Nejušlechtilejší ze všech tvorů, ten k nesmrtedlnosti stvořený a rozumem obdařený tvor atd. Perifrázis lecjaks udělati se může, jen aby se rozumělo, co se míní.

* * *

Příklad toho, jako i všcch následujících regulí, nech ať se ukáže na onom Krista promluvení (Jan 3, 16): Tak | Bůh | miloval | svět, | že Syna | svého jednorozeného | dal, | aby každý, kdož věří | v něho, | nezahynůl, | ale | měl | život | věčný. |

1. Skrze synonyma. Tak Stvořitel | sobě | zalíbil | v hříšných, | že dítě své | jedinké | poslal, | aby všeliký (každý) | doufal v něho, | nebyl zatracen, | nýbrž | došel | slávy neskonalé.

2. Skrze epitheta. Tak náramně | věčný Bůh | horlivě zamiloval | bídný ten nehodný svět, | že nejmilejšího svého toho, právě jednorozeného. syna | rád dal, aby každý bez výmínky, kdož jen v něho | srdečně věří, | nikoli nezahynul, | ale jistotně měl | život věčný

3. Skrze periphrasim. Divná věc a užasnutí hodná, že nejdůstojnější ten Pán, před ním se nebesa i země třesou,a kterýž maje nevymluvného utěšení a slávy sám v sobě dosti, od věků na věky žádného nepotřeboval a nepotřebuje: Ten, řku, | láskou zahořel | k zpronevěřilým, ošklivým svým odpadlcům | tak hrubě, že to, což nejmilejšúho měl pod svým srdcem, což pěstoval v lůně svém, | jim za vlastní odevzdal, | a to k tomu cíli, aby jejich byl | spomocníkem, kteří by koli k němu se obrátiti sobě oblíbili, hříchy své jemu s pokorou vyznali, za odpuštění a shlazení jich žádali a jemu se s tělem i s duší oddali: takové všecky aby on svorně v svou ochranu a péči vzal, jim zmařenu byti nedopustil, alebrž sebou až nad nebesa vyzdvihna, věčného spolu s sebou blahoslavenství učastných učinil atd.