Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Alois Jirásek

Maryla

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Maryla

Maryla

Alois Jirásek

STARODÁVNÁ SELANKA

Opravdu selanka a žádná snad selhanka o zlatém věku, ani o zpěvných, roztoužených pastýřích, anobrž ani o spanilých a snivých pastýřkách, ale selanka z několika pěkných let v našem království, již dávno minulých, která nastala, když přešla velikolepá, hrozná bouře. Mocné její vlny, nadšením vzbuzené, krví zbarvené a rmutem zášti a krutosti zkalené, se přehnaly; teď pod vyjasněným nebem klid poutichlých zápasů a v konejšící se širé pláni, hle, zelený, utěšený ostrov, doba správcovství páně Jiříkova, slavné paměti. Sic ani tu nebyla nouze o nějakou vášnivou řeč, aniž o posicie a kvestie, a traktátů, replik i matrikátů, plných zbožné učenosti a bezbožné nesnášenlivosti, bylo jako hub po dešti. Ale což těch blýskavic, což toho jalového hřímání!

Po zemi klid a uspokojení. Strach před urozenými i neurozenými loupežníky nebyl už ani v houštinách lesních, neřkuli na silnicích a cestách. A kde prve zbrojná chasa pálením a holdem vyrovnávala spory svých pánu, tam nyní komorník¹ přicházel beze zbraně, toliko s hůlkou, na znamení svého úřadu, nesa půhon svého soudu, obnoveného v působnosti i cti a váze u všech, též u pánů vysoce urozených, hrdých a mocných.

"A všecko jest lacino bylo." Jsouť to ona léta, na něž lid podnes ještě pamatuje, ona léta "za krále Holce", vlastně za pana správce, "kdy byla v Čechách za groš ovce".

A jazyk náš, o jehož umdlení, ano shlazení nepřátelé naši za posledních válek tolik byli ukládali, jak se vzmohl a rozšířil! Všude se ozýval, i v nejvyšších úřadech, u dvora i v jednáních se sousedy našeho státu českého. A jak plně a jadrně zvučel!

Srdce okřívá, milo vzpomínati.

I

O snáři královském,kterak dobře kladl

Neveliký, do čtverhranu stavěný dvorec, krytý šindelem a došky, byl ještě ve stínu ranního šera. Navlhlé listí dvou starých, košatých lip opodál hlavních vrat zachvívalo se ve svěžím větříku. Hojná rosa leskla se na trávě i na bujném obilí na širých kolem lánech. Za dvorcem však, Dobenínskou výšinou, rozlévalo se již zlatozářivé světlo vycházejícího slunce. V tu časnou chvíli vyšel ze dvora Ondřej Buchovec z Buchova a na Domkově, v lehké šubě tmavé barvy, suknem vyložené, maje na hlavě valně prokvetlé čapku, lemovanou lehounkou, pěknou kožešinou. Starý vladyka se vracel z ranní obhlídky. Konal ji den co den, v tu časnou dobu i jindy, dobře věda, že častá dohlídka pohání práci a že na cizí nemožná se spolehnout, ano cizí oko nikdy nehledí široko.

Všecko jak náleží obhlédl, do ratejny se podíval, do chlévů, ke kravám i ke koním, kdež pohladil své milé hříbě roční, kobylku z vrana plesnivou, kteréž on a po něm všichni "rybka" říkali pro její křepkost a plavný, krásný běh. Vladyka nepominul ani krmníku, kdež chovali dvanáctero "svinského pohlaví", a počkal pak ještě, až ovčák vyhnal průhonem ovce do lesa na stráni za dvorem, aby se stádem nezůstal tu u stavení, kdež by mu ovce jen do škody běhaly.

Časné tyto vycházky nic netížily starého vladyku. To již bylo tak jeho zvykem. Vždycky včas lehl, to jest, když se smrklo, zato však v prvospí, ježto kury pějí, byl vzhůru čil a svěží. A jaké měl dosud tvrdé spaní, ač mu do sedmdesátky mnoho nescházelo! Jak prvý sen učinil, buďto na pravé nebo levé ruce - na hřbetě nikdy nelíhal, věře, že se z toho stává padoucí nemoc - tak se také probudil.

Jako každého rána při obhlídce i cestou, tak i dnes překusoval zuby dosud zdravými a hryzl, až chroupala, angeliku nebo svatého Ducha koření, o kterém byl jistojistě přesvědčen, že je pomocno proti čárům. Ale ani pro ty čáry je tak nehryzl, jako pro to, proč sám nejednou jiným ten kořínek schvaloval, říkaje:

"Jistě že mistr Albik dobře radil: Hryz svatého Ducha koření na čtítrobu² a budeš míti žádost k jedení -"

Jak vladyka se volným krokem a nějak zamyšlen vracel ze dvorce do nedaleké tvrze své domkovské, nejen výšina dobenínská s bělavým kostelíkem svým zahořela v jasu slunečném, než i širou krajinou před ním rozlil se zářný proud. Vrcholy staletých dubů rozlehlé doubravy nalevo opodál stezníku, kterým se bral Ondřej, zas tkvěly se v té zátopě světla a hladina velikého rybníka napravo zahořela zlatem. I sama stará tvrz domkovská, stojící mezi rybníkem a zelenou doubravou, vyjasnila se v tu chvíli všeblaživou. Vysoké, věžovité stavení její, v hořením ponebí dřevěné, s výstupkem a podsebitím pod střechou, jasně se odráželo v zářivém, čistém vzduchu.

Starý vladyka se dnes ani nerozhlédl, jak činíval.

Přišelť mu zase na mysl sen, který se mu zdál dnešní noci. Hned jak z domu vycházel, nemohl se ho zbavit. Ve dvoře na něj pozapomněl. Ale teď opět připadal mu ten čáp, kterého dnes ve snách uviděl a nad jehož velikostí žasl. Jiný by sobě pomyslil: "Čáp, čáp..."

Ano, ale kdo snům rozumí, jakož rozuměl pan Ondřej, ten ví, že čáp, událo-li se ho ve snách vidět, jak chodí po zemi, radost sice a veselí znamenává, jakož pak ten, jenž letí ke straně východní, že zboží zvěstuje; ale domkovský vladyka viděl čápa, an nejprve k východu letěl a pak se náhle na půlnoc obrátil, a to pád zvysoka a mrzuté noviny praktikuje. Kdyby mu to někdo řekl, třeba by sluchu nepřál, ale svému snáři věřil: vždyť to byl snář znamenitý, královský, sepsaný pro nebožtíka krále Václava. Všaktě si ho vladyka sám ještě, když byl žákem,³ z věrného jednoho přepisu opsal. Od těch dob už něco pátků minulo a pan Ondřej se nejednou již sám přesvědčil, že ta jeho knížka listů zežloutlých sotva kdy se omýlila.

"Pád zvysoka a mrzuté noviny." Na sebe nepomyslil, ani na pannu Eufemii, bratrovnu. Jak by u nich pád zvysoka? Neměl sebe a rod svůj sice za poslední, ale také nemyslil, že na něm stojí česká koruna. Ale Zbyněk - ten hejtmaní, a sta, ne-li tisícové ho poslouchají. Tady by ten pád zvysoka - a mrzuté noviny - hm! Vladyka mávnul z myšlenek rukou, bezděky pohlédl v tu stranu k zelené doubravě, za níž vyčuhovala střecha jakéhosi stavení. Bylo to nejbližší sousedství, tvrz šonovská, na níž seděl mladý Rozvoda Šonovský ze Šonova. Nejbližší sousedství, ale ne nejmilejší. Však si starý vladyka hned na toho holobrádka tam vzpomněl, když mu připadaly ty mrzuté noviny snem věštěné.

Došed své tvrze, nezamířil zrovna dovnitř, nýbrž nejprve na val vystoupil. Kdyby nikde, na této ochraně proti nepříteli a lupičům bylo znát, jaký teď pokojný čas. Svahy její porostlé hustou trávou zdobeny strakatým kvítím. Z někdejší hradby na náspu zůstalo jenom tam v tu šonovskou stranu několik zčernalých pochýlených kolů, uhnilých, plných červotočiny. A tady v tu stranu nad květnatými lukami u rozlehlého rybníka, hle, pět špalků! Byly pokryty placatými kameny, jež mech a netřesk zelenou rouškou potáhl. A kolem špalků jaký ruch, jaký život! Včely rojem vylétaly, přilétaly, bzučely, do česna se tlačily. Starý vladyka, zastrčiv za široký pás ruce, zahleděl se na ten rej a ruch, a líce jeho, před chvilkou ještě pozachmuřené, vyjasnilo se živým účastenstvím a spokojeností.

Lecčím už byl ve světě. Nejprve učené mistry poslouchal a traktáty jejich přepisoval. Všaktě leccos mu z té učenosti dosud uvázlo, třeba říkal, že zapomíná jako plebán na vsi latinu. Znalost lékařskou, pro kterou byl u sousedů na slovo brán, měl také z těch žákovských let. Také si rád na ně vzpomínal, a nebylo to jeho chloubou nejmenší, že slýchal také výklady mistra Jana Husi, svaté paměti. Velice rád, kdykoliv se jen trochu namanulo, vypravoval, třeba i těm, kteří to již znali, o tom, jak slavný ten mistr, proti odpustkům se zasadiv, intimaci rozepsal všudy v Praze podle obyčeje mistrovského, po všech dveřích kostelních a klášterských, i na Hradě u Svatého Václava i na Vyšehradě.

,,A přišlo vám doktorů, mistrů, licenciátů, bakalářů, nás študentů, mnichů, kněží jako komárů do koleje na velikou síň, do lectorium ordinarium disputationum." Pan Ondřej tuze rád trochu té latiny své kde mohl přimíchal. "To bylo za mistra Marka. rektora universitatis. A jak jsem povídal, ta posicie byla tak rozepsána: Utrum secundum legem Jesu Christi licet et expedit - abych vám to srozumitelně a zkrátka řekl, je-li po zákonu božím a sluší-li schvalovali, že papež římský hlásá kříž na krále apulského. Jakživ na to nezapomenu, jak svatý náš mistr výmluvně svou řeč vedl a jak zavřel mnohými důvody, že to není slušné. A pak když mistr Jeroným spustil! Tak ohňově mluvil, a jakou latinou! Ve všem se s mistrem Husí v rozumech srovnával a tak se rozehřál, že ze své lavice prudko povstav, chtěl ihned na rathús před konšely, aby před nimi o to stál že jsou to falešní odpustkové. A my již za ním také vstávali a ven ke dveřím - všecko vzhůru, síň jen hlučela, a jižjiž bychom se byli vyhrnuli, tu jal se rektor prosit a zaklínat mistra Jeronýma, ale ten na jeho latinu česky jej odbyl. Však ho ještě dnes vidím, jak hladě sobě černou bradu, na rektora mluvícího jiskrné oči upíral a jak pak hlavou pohodiv, zvolal: ,Slyšíš-li, mistře Marku! Však ty za mne svého hrdla nedáš! A vtom vám ihned zase v řeč latinskou udeří: ,Nonne sanctus Paulus dixit: Scio, cui credidi, et certus sum, quia potens est dispositum meum servare in illum diem- "

Tu se starému Buchovcovi vždycky oči jiskřily, a bezděky se vzpřímiv, pohladil své bílé kníry a rukou mávl jako snad tenkráte mistr Jeroným.

Pak když ty bouře se přihnaly, nechav knih a péra, meče se chopil jako sta jiných žáků a studentů, a první jeho větší bitva byla, když dobývali hradu Přiběnic s bratrem svým Zbyňkem, táborským hejtmanem, a osvobodili tam kněze Korandu a jiné kněží táborské. O Žižkovi měl také pěkného vypravování, protože kolik let s ním bojoval a že nebožtík bratr vladykův, Zbyněk, býval slavného válečníka dobrým přítelem. Naposledy stal se starý vladyka hospodářem, což jeho věku i chuti nejlépe hovělo. S pokojem seděl na domkovské tvrzi, třebaže nebyla jeho, nýbrž bratrovcova, syna Zbyňkova, také Zbyňka, jenž maje otcovu krev, jen vojnu miloval, a nemaje doma nic na meč, do ciziny šel a tam hejtmanil. Tady v osamělé tvrzi, u dvorce prostřed polí a luk, blízko vod a lesa bylo starému studentu válečníku nejlépe a nejvolněji, zvláště ta poslední pokojná léta, až čert tam toho mladého souseda na šonovskou tvrz usadil. Ale i na něj teď zapomněl, stoje u svých zalíbených včel. Stál nad nimi, pozoroval je nedbaje, že v příkopu, plném vody, osvěžované potokem okolo tvrze tekoucím, přes tu chvíli některá z nasazených tam ryb sebou vymrštila, až vlny zašplíchaly.

Pojednou se ohlédl. Otevřeloť se v hořejším ponebí sklené okno a jím vyhlédla panna Eufemie, bratrovna, volajíc strýce, že již je snídaní uchystáno. Panna Eufemie, dle jejího líce soudě, nebyla nejmladší; udání jejích let byla rozdílná. Ona sama o nich nemluvila, strýc dobře nevěděl a mladý soused Rozvoda Šonovský na Šonově, udav svým obvyklým úštěpkem: čtyřicet let virgo, ut ipsa dicit, jistě jí ublížil, přidav jí aspoň dvě, ne-li pět let. A pan Ondřej jistě ani dobře nepovážil, co dělá, když své neteři tu latinskou poznámku na česko tlumočil. Od těch dob nemohla se v tu stranu k šonovské tvrzi ani podívat a nezavděčil se jí ten, kdo před ní panice Šonovského pochválil, jaká to dobrá kopa.

Stála u stolu ubrusem pokrytého, čekajíc na strýce, jenž po schodech, zvenčí přidělaných, vstoupil do světnice dřevěného stropu, a usednuv do křesla, beze všeho dal se do kozího mléka, obvyklé snídaně své, jež jenom někdy zaměňoval s kozí syrovátkou pelyňkem okořeněnou.

Panna Eufemie, v sukni zeleného lindyše, s životem tykytovým zelené tykyty s rukávy též zelené tykyty, mlčky pozírala na statného starocha, mužné tváře zardělé zdravím, osvěžené ranní procházkou a zdobené mohutnými bílými kníry. Milo bylo se na něj podívat, jak s chutí popíjel a bílým chlebem zakusoval. Když už byl namále, začala neť, nemohouc se toho dočkat, jaký měla dnes divný, neobyčejný sen, že slyšela ve své komoře množství cvrčků a že bylo jejich vrzání tak protivno, že před nimi utekla sem do světnice, a pak že běhala po veškeré tvrzi od podsebití až dolů do sklepů, všude cvrčky a jejich děsným, ohlušujícím vrzotem pronásledovaná.

Starý Buchovec čelo zachmuřil, jak jen o snu začala, a pěstí pak uhodil na stůl, když o cvrčcích zaslechl. Pak náhle vstav, odešel do vedlejší své komory, kde světlo ranních paprsků poskočilo zlatými prasátky po prostém táflování stěn, věkem už ztmělém, po zelených koltrách mohutného lože ořechového, bleskem se odráželo v lesklé mědenici a v cínové konvici jako stříbro vycíděné, stojící na malém stolku v koutě nevelké té jizbice. A zrovna tam nad stolek sáhl vladyka po prkénku na zdi, na němž stála malá puška z jalovcového dřeva s angelikou a několik knih. Z těch tu nejtenčí vzav, ke své bratrovně se navrátil, a v knize něco listů zpřevracev, ještě více čelo zchmuřil, až se bělošedé, husté obočí vjedno stáhlo.

"Jak jsem pomyslil," pravil. "Nic jsem se nezmýlil. Tu je to psáno: ,Cvrčkové mnozí byli-li by slyšáni v některém příbytku, mnoho klevet a rozličných svárů mezi obyvateli bude v tom domu.' Tak to slyšíš! A já čápa viděl, an letěl na půlnoc, a to mrzuté noviny ohlašuje. Čáp, cvrčkové, klevety, mrzuté noviny, pěkné nadělení! To jistě ten šonovský klevetář, ten kasalický zas něco zapředl." Starý, jiskře očima, pohladil bílé kníry.

"Takže, milý pane strýče. Sám ty divné šprochy tropí a ještě pak nás pro smích do knih zapíše."

"Do jakých knih?"

"Jak pan Tiburcí onehdy povídal, do těch knih, jak je nazval - ,,Ach, ty libri klevetarum, už se pamatuji. Nu, to jsme tam jistě! Ať jen píše, ale až já mu začnu ocelovým pírem po hřbetě psát! Však mne už dost pokouší. A rád by, myslím, ještě před šraňky soudní. To je teď pro každou babu. To je a bude z těch soudů. Samé sváry! Tolik let to bez nich chodilo!"

Jindy si pan Ondřej obnovenou působnost a moc soudu liboval, ale teď pohněván na to zapomněl. Přešel jizbou, pak se zastavil a zase prudko začal:

"Myslí-li, že všecku učenost si odnesl a že mne svým vtipem a rozumem porazí - nu, ať se nezmýlí. Také jsem všechno ještě nezapomněl! A ti mistři moji, řeknu jen mistr Hus, doktor Vlk a starý Kbel, snad také něčemu nás naučili. Ať si dá pokoj! Věřím Pánubohu, že já toho chlapa ze sebe ssadím a před jeho peským jazykem sobě pokoj učiním."

Tajená žárlivost v tu chvíli se nahlas a prudko ozvala. Hned tenkráte, jak mladý Rozvoda na své tvrzi se usadil, nerad starý Buchovec slýchal, že panic, pobyv také na vysokém učení, je zvláště práv znalý a vůbec člověk velmi učený. Pak všelijaké ty žerty a úštěpky, zvláště o panně Eufemii, které lidé na domkovskou tvrz donesli, a kyselost a nechuť byly tu, zvláště když panic Šonovský vladykovi Domkovskému, jak se s ním v Krčíně setkal, zčistajasna řekl, že dle všeho, jak teprve poznává, doubrava mezi jejich tvrzemi k Šonovu a ne k Domkovu, a tudíž jemu, Šonovskému, patří. Už tenkráte bodl starce do živého, ač pan Ondřej smíchem odpověděl; což teprve potom, když panic za několik dnů znova mu vzkázal, aby si rok položil k sousedskému narovnání stran té doubravy. Pan Ondřej mu na to vzkázal, že nemá, proč by se rovnal, a že ho panic neužene, aniž sobě všemi právy na světě k nepravému majetku pomůže.

Proto starý vladyka o mladém sousedovi nerad slýchal a v každé mrzutosti si na něj vzpomněl, jako nyní po těch zlověstných snech. Na chvilku nastalo ve světnici ticho. Vladyka, ještě jsa pohněván, stanul u otevřeného okna, jímž vanul proudem svěží vonný vzduch a zazníval švehol ptactva, zvláště vlaštovic, míhajících se kolem okna zářícím vzduchem, snášejících na hnízda svá pod klidnou střechu staré tvrze. Až tu panna Eufemie, upírajíc zrak na strýce, začala:

,,A jakže, pane strýče, ten Šonovský si tak pojednou vzpomněl na doubravu, že je vlastně jeho?"

"Protože je šelma šelmovitá. Spoléhá na to, že soudy tak dlouho mlčely a desky že byly zavřeny, a na zmatky z těch vojen, co všechno rozchvátily, pomátly a všecko na rub zobracely. To je ta jeho učenost! V kalné vodě lovit! Však jsem mu za to učinil pěkné vzkázání."

"Snad si to rozmyslí."

"Ba myslím, že rozmyslil. Už tomu hezky dávno - chtěl mne jen uhnat, zkoušel to, a když vidí -"

Starý Buchovec nedomluvil. Vešelť pacholek do světnice, oznamuje, že venku před tvrzí dva muži stanuli.

"Na koních?"

"Ne, opěšalí."

"Pacholci služební?"

"Myslím, že lidé dobří, pane Ondřeji, jistě rodu zemanského, aspoň jeden z nich, ale zbraně nemají."

"Jakže! A snad hůl -"

"Ano, ten jeden z nich má jakousi hůlku."

"Aby tě jestřáb! Komorník!" zkřikl staroch, že se panna Eufemie až lekla. Lekla se toho a té noviny. "Totě půhon! On nás pohoní!" opakoval pan Ondřej prudkým hlasem.

A dobře hádal. Venku před tvrzí stál opravdu komorník soudu pražského⁴ s komorníkem cúdy⁵ hradecké, pro nějž se byl po zákonu zastavil a jenž pražského kolegu sem zavedl. Posel soudu zemského, uslyšev, že Buchovec tu ve tvrzi skutečně má své bydliště a že tu mešká, vešel ve své tmavé sukni, tak jak byl v zaprášených střevících, maje tmavý biret na hlavě, do tvrze a po schodech vzhůru do prvního ponebí. U dveří se zastaviv, vyňal ze záňadří proužek pergamenu, na němž byl otisk pečeti zemského soudu v červeném vosku, a vztyčiv svou komornickou hůl, vešel do světnice zemanské ohlásit půhon.

Pan Ondřej nadarmo neviděl ve snách čápa na půlnoc letícího. Ty noviny komorníkovy byly hodně mrzuty. Snář dobře děl. Panna Eufemie hned na něj vzpomněla a hned jí také ti cvrčkové a jejich ohavné vrzání připadlo. Podle toho by těch klevet bylo!

II

Zálety

Toho dne odpoledne jel Tiburcius Čelechovský ze Sobíšku a na Děvčíkopách, jak se někdy psal, na ryzí kobyle, sám a sám, míře do tvrze domkovské. Pan Tiburcius byl rodu dobrého, moha urození své více než čtyřmi kouty vyvést a více nežli dva dědy a dvě báby, dobré urozené vladyky, po otci i po mateři ukázat.

Také si na tom nemálo zakládal, jakož i na tom, že je erbovním strýcem s Dohalskými z Dohalic, s Kosořskými, s Klenovskými z Klenového i se Žďárskými ze Žďára, kteříž všichni jako on šachovnici v erbu měli. A také jistě žádný z nich tak rád o původu toho znamení nevypravoval jako pan Tiburcius, jenž kde mohl, dokládal dávnost právě starožitnou erbu tohoto, vypravuje, jak kdysi Slovák nějaký, jménem Holub, projížděje cizí krajiny a dobrého jména všude sobě vyhledávaje, přijel také do kraje mouřenínského, kdež byla dcera královská ve hře šachů velice vycvičena. Ta se proto i ve své mysli podnesla, a tomu, kterýž s ní se hráti opovážil a nad ní nezvítězil, šachovnici o hlavu roztloukávala, a to již mnohým mužům rytířským učinila. Až tu ten Slovák, maje štěstí, hru na panně šťastně obdržel; a tak ihned, pochytiv šachovnici, panně ji o hlavu rozrazil.

Pro příčinu tu, když i potomně mnoho hrdinských činů na dvoře královském provozoval, dal mu za erb otec dotčené královny šachovnici na věčné časy. Ten erb po něm také bratr jeho zdědil, a tak nejprve Klenovští z Klenového znamení toho užívali a po nich také ostatní jmenovaní již rodové starožitní, i Čelechovští ze Sobíšku, kvetoucí jedině už v panu Tiburciovi.

Ten o starožitnosti svého rodu tím raději a častěji vypravoval, čím více jeho statku ubývalo. Zvláště však touto poslední dobou, kdy prodal Děvčíkopy, po nichž se také psával, a jen jediný dvorec, a ten ještě jenom najatý měl, tuze často na šachovnici svého erbu i na dědy své se rozpomínal.

Že svého jmění pozbyl, měl odtud, odkud také znešvařen jeho obličej: z ustavičných věčných soudů.

Ty jiným hlavně měšce porouchaly, pan Tiburcius si také od šraňků soudních odnesl křivou hubu. To bylo před dvěma roky, když stál před soudem s divokým Kojanem z Oprošťovic, kteréhož pohnal. A tu když pan Tiburcí své pře hájil, Kojan se tak rozlítil, že zapomenuv se dal panu Tiburciovi před plným soudem takový políček nehorázný, až mu sanici z kloubu vyrazil. Vladyka ze Sobíšku, tenkráte ještě také na Děvčíkopách, muž v zákoně dospělý, sice notně zavrávoral, ale hned v ten okamžik ještě na řád práva zemského sobě vzpomenuv, rozpřáhl se a panu Kojanovi z Oprošťovic vyťal po zákonu políčky dva, v každé líce jeden, a třetí pěstí v nos, až okrvavěl. A tu protivník podal jemu ruku a pravil:

"Věru, pane Tiburcí, tys z míry dobrý⁶ člověk."

A tak se pak po dobrém narovnali, jenže pan Tiburcius měl z toho památku. Neselte hned k barvíři,⁷ a když pak se k němu odebral, špatně mu sanici spravil. A tak mu zůstala nakřivená ústa. Bylo to tím mrzutější, poněvadž tou dobou zrovna jal se na to pomýšlet, jak by sobě dobrou ženitbou pomohl. Což naplat, že uměl pěkně a lahodně se ženskými promluvit, když medová jeho slova vycházela přece jenom z úst křivých!

Panna Eufemie se podívala tázavě na Čelechovského. Tomu se oči pod žlutavými řasami sladce usmály a řeč jeho, křivými ústy trochu šeplavá, také sládla.

"Jakou při?"

"Ach, panno Eufemie, při s vlastním srdcem a rozumem."

"Přijel?"