Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Anna Kiliánová

Wolfgang

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Wolfgang

Wolfgang

Anna Kiliánová

(2008)

Ozvalo sa pravidelné klopkanie tĺčika na dne mažiarika. Do nosa mi udrel smrad. Neviem ako je to možné, ale pridal ešte viac na intenzite. Doktor sústredene a sťažka dýchal. Potom nastalo ticho. Môjho ucha sa dotklo niečo studené. Striaslo ma. To studené bol kovový hrot ihly. Pomaly sa vnáral do vnútra. Tak pomaly, ako sa len vie rozliehať panika. Ihla sa zapichla sa do ušného bubienka. Hekol som a telom prešla vlna bolesti. Remence ma spoľahlivo udržali na posteli.

Myslím, že všetko začalo zvláštnym snom. Utekal som cez les po štyroch. Často sa mi snívalo, že sa niekam ponáhľam, predieram a idem si nohy dolámať. Je to pocit, ktorý v sebe neviem uniesť. Musím bežať. Trhá mi vnútro. Toto sa mi snívalo celkom bežne. Ale tento sen bol oveľa pôsobivejší, pretože tento krát som sa neponáhľal niekam, ale utekal som pred niekým. A na všetkých štyroch, podotýkam, ako dravé zviera. Počul som za sebou besné chrčanie a niečo ma pri tom strašne pálilo na krku. Dychčal som vyčerpaním ústami. Myseľ mi oblieval zvieravý strach. Dral som sa krovím a tmou tak besne, že som si nedával pozor na prevýšenia a hĺbky do ktorých som občas skočil. Dali mojim kostiam poriadne zabrať. Les predo mnou bol stále hlbší, tmavší a nekonečný. Začul som za sebou chrupnutie, ako keď sa v kolese lámu kosti. Potom zaskučanie a besné chrčanie, z ktorého mi hornú chvíľu nabiehali zimomriavky ustalo. Z toho sna som sa prebudil celý spotený, dolámaný, udýchaný a ruky sa mi chveli, ako nášmu čeľadníkovi Fritzovi. Chvíľu som bez pohnutia ležal v posteli a premýšľal, čo sa so mnou dialo. Nevedel som sa na nič sústrediť. Myšlienky mi ubiehali kvôli zvukom splašených koní, ktoré sa ozývali zo stajní.

Obliekol som sa a zišiel som do jedálne. Mal som pocit, že si ma rodina meravo obzerá. Poznáte to, keď ste niečo vykonali a máte pocit, že to ostatní na vás spoznajú hneď na prvý pohľad? Presne niečo také som prežíval. Stará matka sledovala moje neisté pohyby. Tvrdý pohľad na chvíľu spočinul na mojej tvári. Po chvíli sa opäť chopila knihy a šálky čaju. Usadol som za raňajky. "Dnes príde tvoj otec." Povedala a do slova otec sa zaprela so všetkým opovrhnutím. To jej v každom prípade išlo. V rodinnom sídle som žil bez rovesníkov a bez matky, ktorú som nikdy nepoznal. Nevedel som, čo s ňou je. Bolo to najväčšie tabu v našej rodine. Otca som poznal, ako človeka, ktorý sa raz za čas objaví v sídle. Vstúpi do prednej haly a potom úsečne pozdraví starú matku- jeho matku a svoju sestru a jej maličkú dcérku. Za zavretými dverami zvykli spolu viesť rozhovory o rodinných financiách. Po pol hodine, niekedy aj skôr, zaznievalo kvílenie starej matky, buchnutie dverí a hrkot odchádzajúceho koča môjho otca. Spomenul som si na to, hneď, ako o ňom padla zmienka a zavrčal som. Ani neviem čo ma to napadlo. Stará matka stuhla vo vysokom kresle ako stará jašterica. Zodvihla svojich tisíc hodvábnych, prešívaných volánov a došuchtala sa ku mne celkom blízko. Natiahla krk a na moje počudovanie dala zavolať lekára. Niekedy som sa tej ženy vážne bál a teraz som mal dôvod. Zbehlo sa to rýchlo.

Lekár ma uložil do postele a sklonil sa ku mne. Z predlaktia mi sršala krv, ako z potoka. Pootvoril mi prstom spodné viečko. "Má v sebe tú zlú krk" tvrdila stará matka. Od straty krvi som celkom zbledol. Napriek tomu nebola stále spokojná. Tak mi načali aj druhú ruku. Dlho som sa bránil pocitu slabosti. Vyjachtal som zo seba pár slov smerom k lekárovi a o chvíľu sa moje ťažké telo zaborilo v mdlobách do postele. Neviem, čo sa dialo potom a ako dlho som nevnímal. Ľutujem každej chvíle, keď som sa zobudil. Záblesk reality prvý - lekár zmizol hneď potom, čo som otvoril oči. Po chvíľke sa objavila stará matka. Vzhľadom na jej vek a kostnaté telo sa vedela presúvať prekvapujúco rýchlo. Pozrela na mňa, roztvorila mi ústa kostnatými prstami, ktoré smrdeli po čpavku a naftalínu. Pokrútila hlavou a dala mi opäť pustiť žilou. Stará ohava. Nenávidel som ju za to.

Záblesk druhý, zobudil ma príšerný smrad a vlastná žlč zo žalúdka, ktorá sa dostala do pľúc. Privítal by som, keby som ju mohol vydáviť cez ústa, ale pripútaná hlava koženými remencami sa nestihla a ani nemohla otočiť do strany. Chvíľu som sa snažil nezadusiť. Nebol tu nikto, kto by mi pomohol. Keď ustalo dusenie a kašeľ, v dýchacích trubiciach mi zostala horká a rozožierajúca pachuť. Celkom na boku, v úrovni mojej hlavy vedľa postele ležalo to, čo neustále prevracalo môj inak už celkom scvrknutý žalúdok. Bola to mokvajúca hlava mŕtveho sluhu pokrytá zelenou plesňou na obnažených spánkových kostiach. Pri tomto pohľade mi prišlo od žalúdka ešte horšie a na moje počudovanie v ňom bolo trochu žlče, ktorý som tento krát dokázal prehltnúť späť. Bol som na svoj výkon hrdý a začal som oceňovať to, že mi remence zabránili otočiť celú hlavu smerom na mŕtvolu. Teda jej hlavu. Podľa vypleštených očí som spoznal starého správcu stajní. V pleštení dnes podal svoj vrcholný výkon. Stará matka, akoby som to lepšie popísal, hoci to bolo už dávno nelegálne, dala ho zoťať. Nemávala s tým veľký problém, v jej detstve, uplynulo za ten čas možno už storočie, to bolo bežné. Nemala veľký problém ani so správcovou bezdetnou ženou a jej dlhým preklínaním pod oknami. Zdalo sa mi, že to bolo tak dávno. Spomínam si, že po dvoch dňoch prestala, zmizla. V tej chvíli som začal tušiť prečo a ako. Možno sme mali v katakombách pod domom väčšie zásoby mŕtvol, ako som si myslel. Stará matka často presadzovala názor, že pleseň má liečebné účinky a pleseň popravených ľudí ničí to, čo ich nútilo robiť zlo.

Vrzli dvere a ja som okamžite zavrel oči. Začul som, ako si doktor odkašľal, zaštrngal kovovými nástrojmi a ticho si niečo mrmlal pre seba vysokým hláskom, akoby mu niekto dupol na malíček. Po chrbte mi z jeho trilkovania prebehol mráz. Bol trochu zvláštny a v tých katakombách pod domom trávil viac času, ako bolo zdravé. Po zvukoch škrabania, zrejme skalpelom po kosti na plesnivej hlavy mi mráz zostal na chrbte nastálo. Doktor si začal veselo hvízdať. Ozvalo sa pravidelné klopkanie tĺčika na dne mažiarika. Do nosa mi udrel smrad. Neviem ako je to možné, ale pridal ešte viac na intenzite. Doktor sústredene a sťažka dýchal. Potom nastalo ticho. Môjho ucha sa dotklo niečo studené. Striaslo ma. To studené bol kovový hrot ihly. Pomaly sa vnáral do vnútra. Tak pomaly, ako sa len vie rozliehať panika. Ihla sa zapichla sa do ušného bubienka. Hekol som a telom prešla vlna bolesti. Remence ma spoľahlivo udržali na posteli. Do očí mi vbehli slzy a do izby stará matka a jej "Mein Gott." "Mein Gott" zopakovala po chvíľke znovu. Zostal som potichu so zavretými očami. Na zem s cinknutím padla ihla. Uvedomil som si, že som na to ucho zostal hluchý. Potom pre doktora nasledovala situácia, ktorú by si so mnou iste rád vymenil. Stará matka ho vyhnala na chodbu. Ozvali sa jej vyčítavé jaky, hlas doktora žiadajúceho o odpustenie. Poznal som starú matku a prosiť v žiadnom prípade nemal. Potom prišlo zaškrípanie, doktorov rev a nárek jeho ľútosti. Vďaka tomu som mal od neho na pár dní pokoj a vďaka mojej schopnosti uhrať bezvedomie v každej situácii, pokoj od starej matky a starostlivosť mladej slúžky, ktorá mi chodila kropiť pery vodou.

O dva dni som sa cítil o niečo lepšie. V prepichnutom uchu ma prestalo páliť a konečne mi z neho prestala kvapkať krv na zem. Ľutoval som, že nie som hluchý aj na druhé ucho. Skoro mi z toho zvuku preskočilo. Čínske mučenie má čosi do seba. Rany na rukách sa pomaly hojili. Snáď som mal v sebe aj dosť krvi, pretože ma prestali oziabať končatiny. V hlave som mal kopec otázok. Prečo sa tu doteraz neobjavila stará matka, čo so mnou zamýšľa a prečo som stále pripútaný o posteľ. Mal som istotu, že nielenže z postele nespadnem, ale určite ani sám nevstanem. A prečo som vlastne pripútaný? Naivne som hodiny a hodiny hľadal dôvod. Kým mi nepustili žilou, nikdy som sa necítil lepšie. Doktor mi po poslednom zážitku vôbec nechýbal a snažil som sa na neho nemyslieť, aby som si udržal zdravý rozum. Štukatúry na strope som mal vyobzerané viac než dosť. Mal som sto chutí z tadiaľ utiecť.

Jediný kontakt so svetom bola pekná mladá slúžka. Bola vrtká a mala kradmý pohľad. Snažil som sa byť na ňu primerane milý. Keď som sa na ňu prvý krát pousmial, vyplašila sa k smrti. A keď som sa jej snažil ospravedlniť, zdalo sa mi, že jej to len podlomilo zdravie. Nebolo to pre mňa nič lichotivé. Nemohol som sa jej čudovať. Viem si predstaviť, ako asi vyzerá človek po pád dňovom nedostatku krvi a jedla. Stratil som ten deň chuť správať sa sociálne a nechal som sa uniesť únavou.

Na druhý deň sa slúžka opäť vyľakala. Zhíkla a niečo jej so zacvendžaním padlo z rúk. Dôvodom som nebol ja, ale doktor. Po jeho príchode už nemalo význam hrať sa na bezvedomého, alebo nebožtíka a tak som si ho aspoň prezrel po vylepšení starou matkou. Na hlave mal niečo, čo by sa dalo popísať slovom ryha. Časť kože s vlasmi na čele bola preč a časť voľne odstávala do priestoru, ako zle nalepená parochňa ríbezľovým lekvárom. Vidlicou na háčkovanie to asi neurobila. Vyplynulo z toho ale ponaučenie, že si na ňu treba dať väčší pozor a snažiť sa ju nerozčúliť. Doktor bol zase v dobrej nálade a to pokazilo tú moju. Zatiahol mi na hlave remence a polial mi čelo nejakým frasom, ktorý mi stiekol do očí a vytrvalo štípal. Doktor z brašny vytiahol malú pílku a doširoka sa zazubil. Ach do pekla, srdce som mal až v krku, kde asi dosť zavadzalo, pretože som z neho nemohol vydať ani hláska. Vzadu na jazyku sa mi klokotavo obrátili sliny, čo mäsiara nado mnou rozjarilo. Veselo zaburácal hlasným HEHEHE. S entuziazmom ma chytil pod bradou a pílku oprel nad remenec do čela. Potiahol ju a telom mi prešla mrazivá vlna. Kovové zuby pílky nechutne zaškrípali na lebke. Poviem vám veľa mu nechýbalo, aby sa dostal ďalej.

Krv po prvom záreze stekala elegantne po remenci a po chvíli by som to asi prestal vnímať, keby do lekára celou silou nevrazila mladá slúžka plechovým nočníkom rovno do temena hlavy. Doktor sa zviezol na dlážku a mne odľahlo. Ale nie na dlho. Po chvíli sa posadil a uškŕňal sa od ucha po ucho, ako malé dieťa. Oprava - malý netvor. Slúžka niečo zahlaholila a vďaka tomu som si všimol, že nemá jazyk. Tak takéto podmienky vyžadovala stará mati pri vstupnom ceremoniály do úlohy opatrovateľky pre svojho vnuka. Prestal som sa čudovať tomu, že sa ma po celý čas bála. Predsa len, povahové rysy zvyknú byť dedičné. Začal som sa čudovať tomu, ako sa obetavo pustila do mojej obrany . Asi ten úsmev predsa len zapôsobil. Doktor zachripel a vyplazil na slúžku jazyk ako čert. Pomyslel som si, že by mala stará matka znovu po čase prehodnotiť kvality ľudí, ktorých platí. Doktor siahol po pílke a slúžka vykríkla. Chvíľu sa potácala a cúvala, kým nenarazila na stenu. Doktor z toho vyzeral ešte besnejšie a povzbudenejšie. Svižne sa postavil, slúžka hlasno vykríkla, ale nie dlho, pretože sa jej krk otvoril so šplechnutím sviežej krvi jedným pohybom doktorovej ruky. S ostrými predmetmi to teda vedel. Vedel som, že zanedlho príde rada na mňa. Ruky podvedome napínali kožené putá, ale úplne márne. Cítil som sa bezbranne ako nikdy. Okrem toho, krv z čela mi začala stekať do očí. Nevidel som jasne ani to, čo sa udialo potom. Podľa zvukov viem, že niečo vyrazilo dvere. Bolo to niečo, pretože to človek nebol. Podľa zvukov to bolo zviera na ťažkých nohách, ktoré nabralo doktora a zabrzdilo s ním, alebo lepšie povedané o neho, na zadnej stene. Zrejme to už viac nerozchodí, pomyslel som si s veselým povzdychnutím. Na chodbe nastal ruch a výkriky služobníctva, ktoré ten divoch, rovnako ako doktora prešiel krížom cez zábradlie schodiska. Tomuto masakru som nedokázal dlho načúvať, telo som mal od strachu stuhnuté na štolverk a myseľ išla poslušne za ním.

Zobudil som sa na ticho a pach krvi. Zaschnutá krv sa svrbela na celej tvári. Nestihol som ani rozlepiť mihalnice, keď som začul prichádzajúcu vravu z chodby. Bola to moja teta a stará matka. Podľa nasledujúcich zvukov upratovali pozostatky na chodbe. Rozmýšľal som, čo nastane ďalej, kým mi ostrý necht neroztvoril viečka. Ucukol som a hlas starej matky povzdychol nad tým, že mi niet pomoci. "Čo si to len urobil, ach Wolfy." Teta povzdychla tiež. Bola verným pätolizačom starej matky. Nečudujem sa. Začul som tetin ustráchaný hlas a odchádzajúce kroky.

Podľa sucha v ústach a slabosti v končatinách som musel spať niekoľko dní. Otvoril som oči do pološera a zhodnotil situáciu. Dobré správy, žiadne ďalšie rany na tele a žiadne remence. Zoznam zlých správ bol o niečo dlhší. Z prvých dojmov tam patril zatuchnutý, studený a vlhký vzduch, podľa všetkého som ležal niekde v pivnici. Potom to bola tvrdá zem pod telom a ticho, čiže žiadna zmienka po ľuďoch. V prvom momente ma napadli katakomby pod domom, v ktorej doktor skladoval svoje mŕtvoly. Pri každom pohybe som začul vrčanie psa o pár metrov odo mňa. Nespomínal som si, že by do katakomb nejakých niekedy viedli. Zostal som meravý a mal som dôvod, prečo naspäť upadnúť do driemot.

"Vstávaj priateľu a zajedz si dačo. Inak s tebou nebudú mať veľa práce." Zobudil ma hlas a ruka na mojom pleci. Patrila človeku, ktorého som si v tej tme nedokázal dobre premerať. Mal postaršiu zarastenú tvár, vlastne to, čo mu trčalo zo zdrapov šiat mal zarastené úplne. Rozprával na mňa zvláštnym prízvukom. Napriek podmienkam mal ušľachtilé držanie tela a prívetivý úsmev. Jedlo mi nanútil ale celkom neprívetivo a keď sa mi ho podarilo nevyvrátiť zo žalúdka, tváril sa spokojne. Keď som prišiel k vedomiu, začal som sa ho vytrvalo vypytovať, kto je a kde sme. Nejavil vôbec záujem odpovedať mi. Chvíľu som mal pocit, že spí. Tváril sa tak. Na druhý deň som sa pokúsil opäť. Mal som pocit, že je ďalší deň, pretože sa cez úžľabiny v podlahe vystriedala tma a svetlo. Na dlážke v miske bolo jedlo. Zrejme ho niekto priniesol, keď som spal. Sršal som zvedavosťou a otázkami. Môj spoluväzeň sa na mňa ani nepozrel. Škrabal si vlasy na hlave a na rukách. Spodná čeľusť narástla mu dopredu. Myslel som si najprv, že blbnem od slabosti. Stíchol som a nechal som ho v jeho blaženej činnosti. Chvíľami slastne chrochtal.

Nasledujúce dni som si s ním veľa zábavy neužil. Ak si nečistil kožuch, alebo zubiská, hlasno chrápal. Lenivé hodiny sa okolo mňa vliekli ako dym z fajky. Myseľ mi celkom otupilo, dostal som sa v samote s iným človekom do ťažkej depresie. Dostal som sa a vtedy som nad tým už inak neuvažoval, do riadnej sračky. Telo mi úplne zoslablo a schradlo. Večná tma ma ubíjala. Nohy a ruky vychudnuté na kosť som nechal voľne povaľovať na studenej podlahe a do žalúdka som dal len toľko potravy, koľko bolo nevyhnutné. Choroba na seba nenechala dlho čakať. Oči mi za pár dní navreli a telo sa ponorilo do horúčky. Studená podlaha, tú ktorú som predtým toľko nenávidel, ťahala horúčku z tela preč. Ležal som často na bruchu a snívalo sa mi, že dlho dlho niekam padám.

Po týždni, možno ubehli aj dva, bolo so mnou vážne zle. Zarastený človek okolo mňa obchádzal a keď som mu neodpovedal, pochopil, že so mnou musí niečo robiť. Zobral ma do rúk a zatriasol ma v pleciach. "Nesmieš spať Wolfgang, nesmieš spať." Hučal ako šialený. Pozoroval som ho ako cez hmlu. Kvôli únave som nedokázal otvoriť oči a nevedel som sa ovládať. Hystericky som sa smial. Nechcelo sa mi počúvať čo vraví. Pred týždňom by som za to urobil čokoľvek. Zrazu som bol na neho nahnevaný. Len čo som na chvíľu zavrel oči, zodvihol ma na nohy. Snažil som sa ho ignorovať a zavesil som sa mu do pleca. Uhryzol ma do rovno do krku. To ma nazlostilo ešte viac, ale nemal som síl nič urobiť. Všimol si to a tak ma začal ťahať po našej malej zatuchnutej miestnosti koldokola a hlasno pri tom funel. Snažil som sa brániť. Nechcel som nič iné, len spať. O rozbité dlažobné kocky mi vydral chodidlá skoro až do krvi. Trvalo to dlho. Od únavy so mnou klesol na podlahu. Tam do mňa škriabal a kopal, až som začal mrzko nadávať. "Vydrž ešte hodinu, už len hodinu." Kvílil a potom dodal. " Prečo si myslíš, že ti matka dala také meno. Pozviechaj sa. Ukáž čo v tebe je." Tá veta ma celkom zaujala a prebrala k životu. Ale ako vždy viac slov už zo seba nedostal. Len niekoľko rán do ramena vždy, keď sa mi privierali viečka. A potom to začalo. Zverské chrčanie. Stál oproti mne a chlpaté ručiská sa mu začali naťahovať do dĺžky. Oči zmenili tvar a stmavli. Stál oproti mne prihrbený a cez široký úsmev ceril dlhé zuby. Dostal som strach, ale zlosť prerástla nad všetko ostatné. Zlosť na tvora, ktorý nebol človek a na všetkých tvorov, ktorí ma sem dostali a ktorým som kedysi roztomilo hovoril "ľudia". Postavil som sa z podlahy a zvesil ťažké ruky pred seba. Cítil som sa väčší a silnejší. Dostal som chuť zabiť ho. Taký pocit som ešte nezažil. Prsty som inštinktívne roztiahol a otvoril ústa. V čeľustiach som zacítil taký tlak, že som mal pocit, že mi vytlačí oči. Na počudovanie to nebolo nepríjemné. Predné hryzáky sa mi zrazu opierali o spodnú peru. Prižmúril som oči a začal som vnímať detaily naokolo. Bola to krypta mojich predkov. Spomenul som si na maľbu na stene: Bolo mi desať, keď som sa sem raz napriek zákazom potajme vkradol ešte. Dostal som neuveriteľnú silu a chuť roztrhať na cucky toho zarasteného neboráka predo mnou. Cítil som nad ním jasnú prevahu.Z papule mi neodvratne tiekli sliny. Bolo to nechutné. Nevedel som to zastaviť.

Chmatol som rukou pred seba, ale nie aby som trafil. Môjho súpera to strhlo do strany do rohu krypty, ako som chcel. Skočil som na neho a zubami som mu namieril rovno na krk. Podarilo sa mi zahryznúť. Hlasno zaskučal a skúsene sa prevrátil z brucha na bok a svižne ma podliezol. Útok ma povzbudil a skočil som po ňom ešte raz. Vôbec som nad tým nepremýšľal. Snažil som sa ho pohrýzť, kde sa len dalo. Jeho telo bolo šľachovité a chlpaté. Až na koniec, zuby prešli svalmi jeho prednej končatiny. Poviem vám, taký skvelý pocit som ešte nezažil. Do úst mi vnikla lahodná krv a pocit uspokojenia sa rozliehala po celej mysli. Neupustil som, mal som chuť mu zubami rozmliaždiť kosti.

Na krypte sa otvorili dvere a v nich stál starý správca statku a lesa. Zaťal som zubami ešte silnejšie a môj súper zatrepal zadnými nohami. Prestal som uvažovať nad tým, čo robím. V hlave mi bublala krv ako vrelá. Správca zodvihol ruku. Zvieral v nej krátky bič. Zľahka ma s ním švihol cez chrbát. Mal som na neho zaútočiť, ale neurobil som to. Vytiahol som zuby z mäsa a bežal som za svetlom mesiaca ako pominutý na duši. Pocit slobody je silnejší ako pomsta.

Otvoril sa predo mnou čierny les. Nechal som sa strhnúť skvelým pocitom. Bežal som po štyroch, ako v poslednom mojom sne až do úplného vyčerpania. Udychčaný som sklonil hlavu. Dlhý jazyk mi visel cez zuby. Chvíľu som sedel a nechápal som. Mal som pocit, že na detstvo a mladosť môžem rovno zabudnúť. Zážitkami za posledný týždeň sa doterajšia predstava o živote úplne zmenila. Cítil som sa ako novorodenec, pretože som netušil, čoho je svet ešte schopný. Ach, vtedy by som za pohár Brandy a malú stratu pamäti dal čokoľvek. Pozrel som sa do odrazu na hladine vody a dostal som šok. Lepšie povedané, srdcák by prišiel vhod.

Fešák sa zmenil na obludu s dlhými zarastenými rukami a nohami. Silné kĺby trčali do strán. Za pazúrmi boli ešte kusy kože. Bolo to hnusné a odporné. To sú dve veci, ktoré ja nemám rád. Z dlhej papule mi trčali špičáky. O opuchnutých očiach z choroby nemohlo byť ani reči. Natiahnuté zreničky na žltom podklade besne žiarili. Zdvihol som sám sebe krvný tlak až to dunelo v bubienkoch uší. A to v oboch, aj keď na to poranené o niečo slabšie. Keď sa mi podarilo uvažovať o niečo jasnejšie, telo sa menilo späť na ľudské. Čo však bolo podstatné, bol som o dosť silnejší ako predtým. Cítil som sa zdravo a zahojene. Akurát mi na niektorých miestach zostali jazvy po doktorovom nežnom zaobchádzaní. Tá na čele ma znepokojovala najviac. Viedla krížom cez celé čelo a nepôsobila veľmi esteticky. Ale stačilo by skrátiť vlasy a hneď bude zo mňa krásavec ako predtým.

Za chrbtom som nechal človeka s prehryznutou rukou, s ktorým som nečakane našiel podobnosť. Zachránil mi tou premenou život a vedel o mne viac, ako ja sám. Poviem vám, svedomie je strašná vec. Nenechalo ma ďalej pokojne sedieť na mäkkej tráve ani desať minút. Prebehol som les späť k statku.

Vnoril som sa do lesa a začul som šuchot niečoho, čo sa ku mne rýchlo približovalo. Vynorilo sa to na čistinku. Nemal som toľko síl. So psom by som si poradil, ale s diviakom to nejde tak hravo. Skoro som od strachu na mieste stuhol. Diviak sa vynoril z húštiny. Stál na mieste, divo krochkal a hrabal zadnou nohou. Oči mu spod srsti nebolo vidieť. Spodné kly mal nalomené, ale nebezpečne ostrí.