Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Miroslav Sedláček

Smích?... Přejde

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Smích?... Přejde

Smích?... Přejde

Miroslav SedlĂˇÄŤek

I. Sáček

návod použití: Knihu položte zřetelně označenou zadní stranou na pevnou nehořlavou dřevěnou podložku. Přečtěte si návod k použití.

Tato kniha je pečlivě založena na nepravdivých událostech, neexistujících osobách, se zkreslenými a pokřivenými charaktery rozvinutými na pozadí deformovaných historických fikcí. Veškeré informace, které z textu vyplývají, jsou způsobeny špatnou, zlou anebo nedobrou interpretací dezinformací zde obsažených. Jakákoliv podobnost s osobami žijícími v minulosti, současnosti, nebo budoucnosti a jakýmikoliv událostmi, je náhodná. Důvodem takové úpravy, je přizpůsobení se běžnému standartu a zamezení právním sporům s žijícími fiktivními postavami, potomky již nežijících, fiktivních postav a událostmi.

Poděkování

Děkuji za pomoc a radu při psaní knihy všem svým kamarádům, zejména Olze, Blance, Zdeňce a Mirkovi.

Kapitola první

Která nám naznačí, co by se stalo zajímavého v předchozí kapitole, kdyby ji autor napsal, a taky o tom, jak tohle všechno možná nakonec dopadne.

Je znát, že konec světa se opět přiblížil. A když ne konec světa, aspoň konec roku. Osamocený ledový poryv větru zvedne smutné vlhké listí z cesty jako mizera karbaník, ale když zjistí, že to nejsou trumfy, ponechá je zas bezradně klesnout na zem, do lepkavé listopadové blátivé břečky na chodníku. Jako by byl dnešní den už od rána v posledním tažení. Vypadá to, že dnešní datum je poslední unavený pokus před mrazivou dlouhou zimou něco napravit. Je třeba mrtvolně již bledou a chladem ztuhlou krajinu uchystat do bílého hrobu, aby vypadala důstojně. V okolí městečka se nad zemí plouží dusivý dým z rituálních ohnišť. To podzimem zdivočelí zahrádkáři při každoročním pohanském obřadu Pálení listí, jako o život pálí špinavé listí z holých již učesaných čistých jabloní a švestek. Listí ze stromů je tolik, že se nevleze ani do popelnic. Přitom než přijde zima, rozhodně musí být na každé zahradě čistě zameteno. Takové jsou pravidla. Trávník musí být vyluxován. Stromy seřazeny podle velikosti a naondulovány.

Všechno jako dosud každý podzim. Každý rok. Veronika stojí na trávě, pozoruje mizející zbytek roku, jak pomalu a líně a rozplizle plyne po obloze. Čekala jsem od něj možná příliš, říká si. Vždycky si myslím, že se další rok něco stane, něco úžasnýho. Já vím, že určitě nejsem sama. Snad je to i normální. Čekat. Něco. A zase nic. Ale příští rok jdu na vysokou. Dodělám vysokou a všechno bude jinak. Stane se NĚCO.

-"Takže si myslíš, že se dostaneš na vysokou? Ty? To myslíš, že ti třídní dá dobrý posudek? Nečekáš toho od ní příliš? "zabručí neoholený muž na hubenou dívku, která se vedle něj opírá o rýč."Vždyť jsi říkala, že je odporná bestie a že slíbila, že vám posudek nedá zadarmo."vzpomene si po chvilce.

-"Chodím do doučování. Těm co budou chodit do doučování z matiky, dá ta bestie odporná dobrý posudek. Zadarmo. Slíbila to. "

-"Ty potřebuješ doučit matiku, Veroniko? "trhne sebou překvapeně neholený muž. "Máš problémy?"

-"Ne. Do doučování nechodí trojkaři a čtverkaři .Jen vysokoškoláci. Třídní máme plný zuby a matiku nemůže nikdo ani cítit, ale jinak to nejde. Tam chodí prostě ti, co potřebujou dobrý posudek na vysokou. Trojkaři na vysokou nechtějí. Ale ona do toho doučování kolikrát ani sama nepřijde, tak se tam třeba učíme do dalšího předmětu, nebo tak."mávne rukou dívka. Zaboří rýč do půdy pokryté páchnoucí mazlavou hmotou. Proč si to neporyje sám, když ho to tak baví, říká si Veronika v duchu.

-"Tak snad ti to vyjde. S tou vysokou. Držím ti palce. Vím, jak moc to chceš a je mi jasný proč. Ale sama víš, že se může stát, že tě prostě nevezmou na vysokou. Dobře víš, že to máš nahnutý. "vydechne při zívnutí muž bílý obláček páry přes dlaň ruky. Chvilku mlčí. Pak strčí ruce do kapes a zírá někam přes plot. "Já to říkám jen, abys pak nebyla zklamaná."sklopil hlavu "Ochladilo se."

-"Ochladilo se? "zeptá se uštěpačně "To jsi zjistil večer, když ses Rosťovi pokoušel namočit hlavu v sudu před domem a nešlo to viď."

-"Kdo mohl tušit, že je tam led. Byla to bolestivá zkušenost."

-"Ale musel jsi zkusit namočit mu hlavu pětkrát. Pokaždý tam byl led." obvinila otce. "Překvapivě."

-"Dvakrát. Zkoušel jsem ten led prorazit. "vymlouvá se provinilým hlasem.

-"Kecáš. Vyloženě se ti to líbilo."

-"Byl tak sťatej, že o sobě stejně vůbec nevěděl. Nebýt mě, tak by se do toho sudu hlavou vůbec netrefil."

-"Co když to bude mít nějaké následky?"

-"Nevím, jak to myslíš. Na dětech? Použil jsem přece hlavu."nechce pochopit otec. "Nevím, jaký následky máš na mysli."

-"Rosťa má na čele bouli jak ořech." houkla Veronika.

-"Tím sudem to určitě nebylo. Sud je v pořádku. To musel mít už předtím."

-"No když jsem ho našla, tak ji neměl. Tohle do konce života nikdy nezapomene."

-"On si určitě nic nepamatuje. Stejně jsem ho tím nedokázal probudit. Řekni mu třeba, že na něj něco spadlo. Třeba nějaké ovoce. Jabloň nebo tak něco. Je přece podzim."navrhuje.

-"Podzim."přikývne sarkasticky Veronika.

Námraza jako jehličky šedého prachu, jako plíseň, zůstává za kameny, dokud ji nenajde dopolední vlažné slunce. Veronika se opírá o rýč a s nechutí pozoruje kousek záhonu, který jí otec přikázal porýt. Povrch půdy je pokryt hnojem, v kterém se leskne zlato slámy. Rajčata se mu zalíbilo pěstovat. Proč to ale mám rýt já, ptá se Veronika sama sebe. Předtím tady kvetly fialky a sasanky a on tady udělá záhon rajčat. On snad nemá vůbec cit, vzdychne lítostivě.

-"A není snad podzim?"otočí se na Veroniku její otec oblečený v županu a montérkách zamyšleně. Snad jako by vnímal tu rozechvělou atmosféru plnou podzimního splínu. "Nebo nemyslíš, že je to opravdový podzim?"zeptá se její otec nedůvěřivým hlasem. "Jsi si jistá?"

-"Já se na to rytí můžu vykašlat. Měla bych se učit a místo toho mi vrazíš do ruky rýč." Veronika hodí dotčeně rýč na zem. Konečně se zbavila tíživé křivdy "Připadáš si vtipnej? Jo? Směju se já snad? Ryj si to sám."sjíždí otce. "Nezapomeň, že to máš nahnutý." paroduje vztekle otce. "Kvůli komu že to asi tak mám nahnutý? Nemáš třeba někdy výčitky svědomí? "

-"Svědomí?" opakuje otec jako by ji špatně slyšel. "Svědomí." dívá se upřeně nostalgicky před sebe. "Máš asi pravdu. Je podzim."pronese nakonec zamyšleně. "Všechno tomu nasvědčuje." Veronika znechuceně otočí oči k nebi. Je to fakt debil, ujišťuje se Veronika. Debil debilní.

Zní to tak romanticky. Podzim. Vlhce, jak slzami stesku šedivý, zmáčený pršiplášť. Pak léto rozmarný ti sbohem dá a to ty nečekáš. Zůstal jsi sám. Teď stojíš tu, v ruce jen lopatu. Proč sám, k čemu tu lopatu, podzimu se ptáš."- mumlá si pro sebe polohlasem verše teskné protistátní básně. Básník, který ji složil, uprchl do zahraničí a každá jeho báseň teď připomíná zločin nedovoleného opuštění republiky. Muž v županu a v opuštěné republice hledí modrošedivýma očima do dálky, chtěl by dohlédnout až tam, kde nikdy není podzim. Tam někde tímto směrem teď sedí ten básník, uvědomuje si nejspíš Veroničin otec a snad právě proto s přivřenýma očima nastavuje tvář větru. Větru, který cítí z toho směru chvílemi zavát. Jeho celkem vzato téměř nehezký obličej s pevnými a ostrými rysy se ale náhle otáčí od vesnice směrem k plotu. Kolem plotu téměř neslyšně prochází šedivý už soused a zvědavým kritickým pohledem přes plot hodnotí v duchu stav zahrady. Teď chodec nahlas zakašlal a odplivl si. To souseda prozradilo.

"Tak myslíš, že jsem to neměl dělat? Že to byla chyba? Jednat podle svědomí? Co bys udělala ty? "zeptal se táta nečekaně Veroniky. "Na mém místě."

-"A co jsi tím ty chtěl dokázat? Co jsi tím dokázal, prosím tě! Vždyť to byla jen šaškárna. Tos musel vědět. Čeho jste dosáhli? "

-"Třeba že jsme si zachovali tvář, ne? To je úspěch. Přece."

-"A to se hrozně hodí. Můžeš si tu tvář vystavit. Aby ti do ní mohli všichni naplivat. Udělal jsi to jen kvůli tvému pocitu spokojenosti nad sebou. Chtěl sis připadat lepší. Kvůli ničemu jinýmu to nebylo. Chytrý? Zodpovědný?" pochybuje Veronika "Nebo spíš sobecké? Hloupé a dětinské? Úplný nesmysl to byl. Absurdita. Šaškárna."

-"Třeba to byla chyba. Třeba ne. A pokud ano, pak mýlit se je lidské."přežvýkává Veroničin otec stokrát již debatovaný problém. Zná ty hloupé otázky a zná trny odpovědí. Oba vědí co kdy namítnout. Její otec o své minulosti nerad mluví. Snad má strach, že mají pravdu. Jistě jej pronásleduje pocit, že prohrává. Všechno co udělal, se jeví jako plácnutí do vody. Minulost zmizela jako by nikdy nebyla. Pro všechny ostatní už minulost neexistuje. Prolitou krev beztoho nikdo do rány nevrátí. Mrtví hnijí pod zemí. Živí mají jinou práci. Mluvit o tom co se stalo je zbytečné. Nesmí se to. Minulost je už pryč. Jako listí z korun stromů, které svál vítr. Nikdo nemluví o tom, co se stalo. Zajímají někoho příběhy minulosti? "Třeba jsem se opravdu mýlil."

-"Ale -"chce dopovědět výsměšně Verunka.

"Ano, ten kdo přemýšlí, zbytečně se nemýlí."souhlasí rychle Veroničin táta. "ty bys to nikdy-."

-"Ne, nikdy."usekne ho Veronika."Nikdy. Nemám čas na nesmysly. Musím se učit. Já nechci hnít celej život tady, uprostřed hnoje. Tobě je to možná jedno. Mě ne. Já ty hovna doma rýt nebudu. Stačí mi to ve škole. Najmi si třeba nějaký hraboše. "kopne do rýče vztekle.

-"Hm."svěsí Veroničin otec hlavu. "Tak už je podzim říkáš? "zahuhlá tak nějak zamyšleně za Veronikou a přejede si modravé strniště na bradě hranou ruky lepkavou od latexové barvy. Jako by v jeho hlase byl smutek, lítost i pochopení. "Máš ale nějaké důkazy? Hlásili to v rádiu? "šeptne si spíš pro sebe pochybovačně. Veronika už je dávno pryč. V této chvíli už mu odpoví jen zvuk zavíraných domovních dveří. "Dobrý den."zdraví tedy halasně Veroničin otec aspoň souseda postávajícího u plotu.

-"Někam vám zmizel pomocník."houkne na odpověď soused z dálky s náznakem úsměvu. "Dneska už děti nejsou, co bývaly."povzdechne si po chvilce ticha. Zapálí si startku a do vlhkého vzduchu nasyceného palčivými závany spáleného listí vydechne hořký tabákový dým z plných teplých měkkých rtů. Dým se jako obláček chladnoucího hustého lepkavého spermatu v nehnutém mokrém vzduchu vznáší kolem spokojeně usmívajícího se kuřáka. Zakrývá mu obličej a vlasy jako chomáč modrošedého slizkého hlenu. Pak se konečně rozplyne. "Mladí prostě nemají zájem o práci na zahradě."pokračuje, když neslyší žádnou námitku " Nemají vztah k půdě. Oni to necítí. To krásné pouto, kterými jsme připoutáni k půdě. K polím."Sklopí na chvíli hlavu, snad naplněn úzkostí nebo žalem"Kdysi jsme byli národ."vykřikne. Pak se hned ohlédne. Pro jistotu. "Dnes nejsme nic. Proč? Protože nic už ty mladé nezajímá. Co z nich bude?" Ptá se sám sebe šedivý pamětník lítostivě. Co přijde po nás? Co jsme udělali špatně? Řekněte. Co jsme udělali špatně? Dali jsme jim asi moc volnosti."

-"Zítra jde do školy, tak je asi už celá netrpělivá."omlouvá Veroniku její otec.

-"Řikám, že děcka už nejsou co dřív."zdůrazní soused a odplivne si na trávu těsně u hraničního plotu."Kdepak."pozoruje zklamaně roztřepaný konec cigarety soused. Vidí, jak z cigarety bez filtru visí tuhé pokroucené kousky tabákové drtě. Žlutým páchnoucím palcem se hnědé kořínky snaží naštvaně nacpat zpátky do ocucaného konce šustivého papírového obalu. Je jasné, že nebude úspěšný. Ale zkusí to. "Dřív aspoň pomáhaly děcka rodičům na poli. Od jara. Echm." nasaje kouř z bílé tyčinky a zakucká se. "Až do podzimu. Celý dny." křičí hlasitě a vyplivuje a vykašlává spolu s dehtem páchnoucí žlutou slinou i trpká žlutá zrníčka tabáku na udusanou vlhkou cestičku vedle plotu. Snad jako by chtěl symbolicky plivnout na všechny zkažené spratky na světě. "A bez odmlouvání." dodal tišeji a chraplavě.

-"Už je podzim. " zachytil cípek jeho věty Veroničin otec. Usměje se z dálky přátelsky na souseda a kývne."Mám hrozně rád podzim. To já vždycky cítím, že už se blíží jaro. Už co nevidět přijde. Všude bude zase teplo. Slunce bude zářit, až budu přivírat oči. Pokvetou takové ty strakaté kytky. Mám strašně rád podzim. Myslím, že každý z nás."

Z pokoje přes okno zakryté silonovou záclonou s velkými oky je vidět podzimní zahrada. Na podlaze dětského pokoje se mísí různé druhy skládaček s knížkami a hračkami. Uprostřed pokoje, na postýlce pro děti nebo spíš pro jedno větší dítě, leží osmnáctiletý hoch. Spí. Spí napůl na postýlce, napůl na židli. Zhluboka oddychuje a hrudník se mu pravidelně zvedá ve spánku. U postele je pečlivě složeno jeho včerejší oblečení na nepříliš úhlednou hromádku s lněnými trenýrkami nahoře. Opodál je rozházené nepoužité vyžehlené pyžamo, které si pokoušel obléci. Vedle odpočívají hnědé boty z lesklé umělé kůže, v kterých jej přivlekli včera až sem do postele. Probral se, když ho svlékali. Na chvilku. Svlékl a zul se pak už sám. Několikrát se potácivě při svlékání zvedal z podlahy. To když ho košile chytla za krk a praštila s ním o zem. Poskládal si oblečení. Pyžamo si obléknout nedokázal. Prostě se po několika pokusech zvednout některou nohu svalil nazad do postele. Kdyby nebylo toho, že k posteli, zatím co spal, někdo starostlivý postavil židli, býval by dávno jistě spadl ve spánku z postýlky rovnou do kalného dopoledne.

Leží teď bezbranně na dětské postýlce. Nevinně rozvalen jako hravé štěňátko, které usnulo vprostřed hry. Jako první sněhová vločka bezelstně rozpláclá na chodníku. Veronika jej pozoruje. Co teď s tím opilým uzlíčkem, povzdechne si v duchu. Pozoruje jej a přemýšlí. Už se konečně vyspal? Probudí se už?

-"Rosťo?"Dřepne si vedle postele. Pošimrá spolužáka na chmýří pod nosem, ale ten vůbec nereaguje. Prohlíží si spolužáka a něco tiše brouká. Co bych mu tak provedla, přemýšlí polohlasem Veronika a dívá se potměšile na spáče. Aby si to zapamatoval. Aby si to pamatoval pokaždé, když se napije. Čím bych ho tak poškádlila?

"Až ráno, až ráno až bude bílý den..."brumlá si tiše písničku, kterou její spolužák, její kamarád, ...možná, ...snad ...i něco víc než kamarád, kterou Rosťa zpočátku hulákal. Když ho vlekla k sem, domů. Teď vedle hocha klečí, zpívá stejnou houpavou písničku a navléká barevné kroužky z dětské stavebnice dlouhými bílými prsty. Pracuje pomalu a pečlivě. Podívejte se na ty pilné jemné ruce s dlouhými prsty. Vykašlala se tedy na rytí jen proto, aby si teď hrála se stavebnicí? Takové andělsky křehké dívčí ruce ale přece nemohly být stvořeny k rytí. Ledovýma rukama a průsvitnými prsty navléká kroužky dětské stavebnice soustředěně a tiše. Nechce kamaráda zbytečně rušit ze spaní. Plastické kroužky mají naprosto přesně odpovídající vnitřní světlost. Otvor uvnitř kroužků je správně velký. Je znát, že močový měchýř jejího spolužáka je po včerejším večeru ještě plný. Jeho nahé břicho je jako horký měch nadouvající se a klesající s každým spokojeným nádechem. Za oknem zaskřehotal havran. Zní to podobně jako chrápání spolužáka. "Až ráno, až skončí vlhký sen..."brouká si Veronika a těší se na napínavou chvíli, až se Rosťa probudí. Navléká opatrně ledovými prsty malý kroužek za kroužkem "...asi smíchy prasknem." Kroužky dětské stavebnice natahuje na jeho penis jako pestré korálky na tlustý provázek z měkké teplé bavlny. Už je skoro u konce.

-"Snídaně! Děti jídlo! Taťko! Veroniko! Všichni snídat! "slyší za dveřmi tlumené volání "Snídaně!"Navlékne další kroužek a podívá se ke dveřím, s pocitem, že musí odejít od nedokončeného díla. Pak zakryje spolužáka tenkou peřinou, kterou v zápase se sny zkopal z postele. Z úst Rosťovi nechutně páchne pivo. Fuj to je puch, zkřiví obličej Veronika. Zakryje mu peřinou tedy i hlavu. Jako by na posteli ležela mrtvola. Veronika se ještě jednou ohlédne, škodolibě se ušklíbne a odchází na snídani.

V kuchyni už cinkají lžičky v hrncích s čajem. Domem se nese tenký hlásek. Zpěv se line ze záchodu. Zpívající záchod teď zvoní dětským výskáním. Od mísy je slyšet "Já se dedržím. Lala - la. Já se de-dr-žím! Já se deee-dr-žím."Na okraji toaletní mísy sedí a balancuje malá osůbka. S rozpaženýma rukama sedí a naklání se střídavě na jednu, pak na druhou stranu. Náhle mění slova a melodii. "Jéé tůů pavouka. Jéé tůů pavouka. Pavouka. Pavouká."pokračuje vesele."Pavouka.Pa-vouko. Ahóój pavouko. "Ale to už malá holčička seskočila z mísy, spláchla a osedlává trojkolku zaparkovanou za dveřmi. "Cha!"houkne na pavouka posměšně. Jediným kopnutím jako karatista zavírá dveře záchoda. "Seš zavžená pavouko. Seš chycená.Chíí-chí."vysmívá se škodolibě pavoukovi zavřenému na záchodě a pobízejíce trojkolku k trysku svižně pádí po chodbě. Za ní se s rachotem rozsypal košík s barevnými kolíčky na prádlo.

K snídani přisvištěla na trojkolce jako závodník. Smykem brzdí vedle stolu. Ve vlasech jí poletují a chřestí barevné umělohmotné kolíčky na prádlo, které si do vlasů navěšela se slavnostním prohlášením, že je princezna. Vrhne se ke stolu a rychle, hladově si cpe do pusy několik soust současně. Seskočí a krouží na trojkolce kolem stolu. Vrrrrrrrr. Zastavuje se u maminky, leze hbitě na její židli. Nahlíží jí přes rameno do talíře. Matka k ní otočila rezignovaný zrak. Dítě se na maminku mile usměje a pohladí ji laskavě po vlasech. Matka skučí zoufalstvím. "To jsi hodná, že jsi konečně přišla. Běž ale, prosím tě, už jest."Mám jí snad nadávat, myslí si asi. Musí vidět, že je to ještě dítě. A malá se umí tak kouzelně usmívat. Veroničina sestra seskočila snožmo ze židle, rozhlíží se a několikrát důležitě přikyvuje. Doblý. Uz je to doblý. Sedá na trojkolku a prudce se rozjíždí. Pak jediným šlápnutím se skřípotem, které sama vydává, místo neexistujících brzd, zastavuje u své židličky. Vyleze bleskovým pohybem na židli a nacpe si pusu jídlem. S pusou plnou jídla se malá otáčí k své velké sestře Veronice a málem ji poprská překvapením. Veronika má na rameni papouška. Veronika přimhouří oči, protože čeká, že ji sestra opravdu poprská. Pták také s leknutím zaznamenal, že si ho malá všimla. Rychle přeběhl na vzdálenější rameno. Tady se cítí více v bezpečí.

-"Spí ještě Rosťa? "ptá se Veroničina máma.

-"Jak dřevo."odpoví s plnou pusou Veronika.

-"Sundej ten župan konečně. Od rána ho taháš."napomíná Veroničina matka manžela.

-"Co si o mně lidi budou myslet? To mám chodit po zahradě jen tak? Bez županu?"kroutí očima Veroničin otec. "Hm? Mám snad jít rýt záhony jen tak v montérkách?"

Veroničina sestra zmizela. Zřejmě podlezla stůl. Tak, aby si jí Veronika a papoušek nevšimli. Oči děvčátka se lesknou nadšením. Pokouší se povyskočit, aby zvíře chytila. Pták se ohnal zobákem. Syčí. Není jedovatý? Ublíží jí? Malé děvčátko se zarazí. Nebude přece riskovat úraz.

-"Netousne! Hodnej. Bej mu plst! "vyzvala hned Veroniku, svoji velkou sestru. Chytá Veroničinu levou ruku. Její ruku odvážně táhne a přibližuje k ptákovi. Jako by říkala: ničeho si nevšímej, Veroniko. Otoč se a klidně jez, chce asi říct prcek Veronice. Jenom si půjčím tvoji ruku. Zase ji vrátím. Určitě. Věda si žádá oběti. Přece bys toho ptáka nenechala hladovět. "Bej mu plst! No. Je hodnej. Bebojse. Bebóój se." ubezpečila Veroniku. "Nekóóse." Veronika očividně nemá chuť si hrát. Veronika děvčátku svou ruku k experimentům nepůjčí. "Bebůůůj." mile proneslo děvčátko k své velké sestře. Dítěti je asi líto, že papoušek třeba ještě nejedl. Chce viditelně její prst použít k malému pokusu. Jsou papoušci prstožraví? Papoušek zas sveřepě s pootevřeným zobákem zírá na dítě.

"Seš prcinka." uklidňuje ptáka malá. Veronika ji raději koutkem oka pozoruje a rychle dojídá. Nabízí ptákovi sousto od snídaně. Pták nechce. Už asi toho všeho má plný zobák a nereaguje.

-"Nehrajte si u jídla s hrabětem."požádal děvčata otec. Nejdřív papouškovi říkali Kryštůfku. Teď mu říkají podle hraběte Monte Christo. Proklovává se taky zdí na svobodu. Říkají mu hrabě Monte Kryštof

"Jedeš!"spustila na mladší sestru Veronika. "Máš jíst."Pokouší se posadit oběma rukama malé děvčátko na židli. Pták se uklidnil a spokojeně si načechral peří. Jako by si oddechl.

-"Ona mě bije. Bije mě!" křičí srdceryvně dítě posazované do židle. "Nééé! Néé-e-e ."Snaží se Veroniku kopnout, ale nedaří se. Veronika má dlouhé ruce. Malá s sebou zmítá. Pták raději odletěl na klec. "Netahej mě! Néch mě! Mě! Mučí mě! Bijé mě!"Skoro omdlévá utrpením teatrálně malá. Pokořená. Trýzněná. Nebohé děvčátko. Copak ji nikdo nepřijde zachránit a utěšit?

-"Nechte toho pošťuchování. Aspoň u toho jídla. Veroniko, nebij ji pořád."napomíná Veroniku matka.

-"Nebiju ji!" brání se Verunka nařčení. "Posadila jsem ji do židle. Jen jsem jí držela ruce."Krčí rameny. Malé dítě se na ni se záští dívá. Smrt všem tyranům. Svobodu vězněným, žádá sugestivně pohled děvčátka. "Vy se staráte o to, co jí dělám. Copak nevidíte, že si začíná? Je váš oblíbeneček , že."

-"Můžu ti opakovat to stejné dokola a stejně se mě zase zeptáš na to stejné. Tak co chceš? Abych tě politoval, že ti snad nějak ubližuje?" ušklíbne se hlava rodiny nevěřícně "Prosím tě neblbni. Vždyť chodí do školky. Už nejsi středem pozornosti jen ty a to ti vadí. Provokujete obě, jste v tomhle obě stejné."

-"Ne. Fakt. Já už nic neříkám. Všechno je na mně..."houkne Veronika a cítí, jak v ní narůstá pocit nespravedlnosti. "Vždycky."

-"Já tě chápu, co cítíš."laskavě pokračuje otec. "Jsi v tom poďobaném období-."

-"A protože jsem v pubertě, tak jsem úplně blbá a dělám všechno špatně. Že? Ale vy děláte všechno dobře a já vám to kazím. "cítí, že vybuchne Veronika. "Za všechno může puberta, že? Ne, já na ségru kašlu. Ať si opravdu dělá, co ji napadne. Ona může všechno, já nic. Já se musím chovat zodpovědně a ona si může dělat, co chce. Tomu se říká protekcionismus. Ne puberta."

-"Je mezi vámi určitý věkový rozdíl a i když jsi nervózní, že ti rostou chloupky na neobvyklých místech a zvětšují se ti ňadra a cítíš se nejistá, měla bys -" Veronika cítí naprosto neuvěřitelný vztek.

-"Ano. Už mlčím." odsekne Veronika vztekle. "Neslyším, nevidím. Ať si mě popichuje, jak chce. Nevšímám si jí."zacpe si prstem jedno ucho a jí druhou rukou

-"Měla bys-."

-"Já vlastně nevím, co čekám. Co tady čekám jinýho?"

-"Je v pubertě." utišuje spor matka. "Nech ji. Aspoň u toho jídla."

-"Já tě bepíchnu z kůže!"vyhrožuje Veronice její malá sestra a šermuje proti ní vidličkou, kterou našla na stole. "Bepíchnu!" Když si šermování Veronika nevšímá, pustí se prcek přece jen do jídla. S vervou. Spolyká několik soust. Nožem usilovně řeže kousek snídaně. "Kref ! Teče mu kref ! Au, au, au! Já tě bepíchnu."tiše si mluví pro sebe děvčátko. Mluví si pro sebe. A píchá do kousku chleba ve vajíčku. "Kref ! Tousnu! Tousnu! Já tebe tousnuuu." vyhrožuje potravě s vyceněnými zuby pokousáním. Temně zavrčela. Taková nenápadná holčička. Snídající rodiče se dusí smíchem.

-"Jen se na ni podívej. Chová se jak malý dítě !"lamentuje Veronika. S nešťastným pohledem čichá kolem. Podívá se podezřívavě na sestru. Sestra spokojeně žvýká sousto. Opětuje sestřin zkoumavý pohled s přátelským úsměvem. Roztomilé dítě. Milé a tiché dítě. Poslušné. Poklad. Úplný poklad.

-"Lesní vůně! "zakoulí očima maminka. "Živé květy!"

-"Už zase prdí." zkroutila obličej Veronika. "Smrdí jak kanál! Kdo to má čichat. Fuj!" Její sestra se naopak vesele bez ostychu usmívá. Otočí se k Veronice zády, postaví se na židli a pokouší se nasměrovat v předklonu zadeček přímo proti Veronice. Vesele se přitom usmívá a blonďaté vlásky jí září radostí. Veronika chce soptit. To je vrchol.

-"Už to stačí." pokáral dítě otec.

"No tak. To by snad stačilo, sedni si, to se nedělá. Nebo ti na něj nalupu."varuje děvčátko otec a snaží se usilovně zadržet smích. Malá zadečkem vrtí před Veronikou. Doslova se jí vysmívá

-"Já jí nařežu!"slibuje Veronika dotčeně a uraženě. "Já jí snad už doopravdy nařežu. Říkejte si, co chcete. Někdo to udělat musí."

-"Jen seď. Klidně seď. Já jí nařežu." rozhodla se matka rázně. Pomáhá dívence nařezat příborem zbytek snídaně na kousky. Holčička to má raději. Malé kousky chleba nemusí tolik kousat. "A sedni si už, nebo dostaneš opravdu přidáno." obrací se vážně na malou holčičku, která si stojíc na židličce stahuje a natahuje kalhotky. "Tohle je poslední varování." Malá si poslušně sedla, oblékla se a snědla několik soust, která jí matka připravila. "Tak jsi hodná holčička." chválí maminka dítě.

-"Áááá! Do háje! Do háje! "vyruší rodinu od poklidné snídaně zmučený výkřik nesoucí se domem. Veronika a rodiče se na sebe znepokojeně podívají. Už se asi probudil.

-"To je mu ještě tak špatně? Já myslel, že vyblil všechno už včera."znepokojeně vstává otec. Rodina se zvedá od stolu.

-"Já tam jdu."utře si pusu Veronika. "Třeba zas jen spadl ze schodů."

-"Aááá . Néééé." Výkřiky a nějaká předtucha Veroniku spolehlivě vedou na záchod." To nejde dolů! Šmarjápano. "kvílí Rosťův hlas.

-"Co je ti broučku? Už jsi se nám vyspinuškal?"

-"Nakopu ti zadek, Veruno. Až ti uhry polezou i nosem. Tos už fakt přehnala. Sakra. Sakra. Nejde to vůbec dolů."skučí na záchodě Verunčin spolužák.

-"Já? Proč jsi na mě takový, Rostíku."smutně odpovídá Veronika. "Udělala jsem ti snad něco? "

-"Ty máš štěstí, že jsi holka, ale já ti to jednou všechno vrátím i s chlupama. Počkej." funí chlapec uvnitř toalety. "Sroluju ti uši gumičkou a zalepím ti zadek Kanagonem. "

-"Chlupy si nech. Beztoho čekám, kdy si začneš holit dlaně."odmítá pomoc Veronika.

-"Tys mu stáhla uši gumičkou?" přichází k záchodu i Veroničin otec. Byl nejspíš zvědavý, jak se hostovi daří.

-"Vůbec nic tak hroznýho. To bych si nedovolila. Prostě jsem mu jenom zalepila zadek Kanagonem."objasnila Veronika otci.

-"To snad ne."užasl otec viditelně zděšený. "To bys přece neudělala."nevěří jí táta. Veronika překvapeně zvedne obočí a pobaveně se usměje.

-"Proč myslíš? Kdybys byl na mém místě, jednal bys stejně." Při představě potrápit Rosťu Veronice hrají prsty netrpělivostí."Pomohla jsem mu zachovat si tvář. Byl vnitřně rozpolcený. Slepila jsem, co se dalo." Otec zaťukal opatrně a nedůvěřivě na dveře od záchodu.

-"Mám zavolat hasiče nebo pohřebáky?"klepe znovu na dveře od záchodu Veroničin táta. "Nebo v jakém pořadí?" Veronika i její otec tiše poslouchají, jestli Veroničin kamarád ještě dýchá. Mezerou pod dveřmi od záchodu se jako odpověď tiše vykutálí barevný kroužek.

-"Všechno je už v pořádku. Už se to nějak vyřešilo. Veronika asi dostane na zadek." skřípe zuby a vzdychá s úlevou na záchodě Rosťa.

-"Jestli ti někdo něco udělal, tak ne já. "brání se už předem Veronika "Jediný, kdo byl u tebe v pokoji, byla ségra a ta si tam jen hrála se stavebnicí. Nic nedělala."dodává hned "A ona je ještě malá. Tu seřezat nemůžeš."posmívá se Veronika. Ze záchodu je slyšet tlumené zaskučení.

-"Ty s ním chodíš, Verunko?" diví se máma. "Doufám, že ne. Nezdá se mi, že by vám to mohlo klapat. Chodíš s ním?"

-"Co myslíš tím jako - chodíš? "vyzývavě se ptá Verunka. Vyčkává. Matka vidí její frajerský výraz. Veronika se tváří, že je opravdu nad věcí a s takovou úplně blbou otázkou, ať se jde máti vycpat. V matčiných očích zahoří nesnesitelná touha jí srazit hřebínek. Správné slova hledá jen chvilku.

-"Souložíte spolu, drahoušku? Šukáte spolu? "zeptá se zřetelně s pečlivou výslovností a vší vlídností, které je schopna. Veronika otevře pusu a zalapá po dechu. Nečekaná otázka. Máti se spokojeně usměje. Verunka v sobě potlačila odpověď, že je to její věc. A i kdyby to nebyla moje věc, tak co? Mám snad odpovědět, ne maminko, nesouložíme? Mám snad říct ne, je mi skoro devatenáct a ještě jsem nikdy s nikým nesouložila?

-"Mám obličej plný hnusných uhrů, postavu jako kandelábr, na nose hnusný brejle a hnusím se i sobě. Nevypadám jako filmová hvězda. Vypadám jako učitelka pravopisu. Tak se nediv, že po mě nikdo nešílí." Asi bych měla co nejdřív vypadnout z domu, zjišťuje. Všichni mi lezou na nervy. Všechno mě tady štve, dusí se mlčky Veronika vztekem. "Ty sis snad myslela, že spolu něco máme?" Podívá se Veronika koutkem oka na otce, jak se tváří. Jestli nepraskl smíchy. Ale ten se tváří, jako by nic neslyšel a kouká z okna. "Jasnačka. Podle tebe ovšem asi musím chodit s každým klukem, kterýho znám."odsekne Veronika matce na její mlčení. "Žejo. Jak mě s někým uvidíš, tak hned hodnotíš. Jsi jak z minulýho století."

-"Ano. Zvlášť hodnotím někoho, koho si doneseš domů tajně v pytlíku na svačinu."přikývne maminka.

-"A co?" naježí se Veronika."Známe se čtyři roky. Potřeboval se vyspat a nenechám ho přece někde na chodníku."

-"Nepotřeboval se vyspat. Byl v bezvědomí, už když jste ho s tátou přivlekli."opravuje matka monotónním hlasem.

-"A co? Není to žádnej ochlasta. Je ze slušné rodiny. Poprvý v životě ho vidím takhle opilýho. Tak mu to asi ujelo a dopadl takhle. To se může stát každýmu."oponuje Veronika naštvaně. "Myslíš, že takhle normálně spí na zastávkách?"

-"Já nevím, co se s tebou děje. Proč se tak vztekáš. Vždyť je to jen spolužák."pokrčí rameny máti a sklízí čisté suché talíře do poliček.

-" Nevztekám."odsekla Veronika. A snaží se opravdu pravidelně klidně dýchat. Vypadat klidně. Vyrovnaně. Bez problémů. Prostě fakt kůl. Ano, kůl. Přesněji řečeno cool. Ledově klidná.

-"Já to přece vím, že prostě chceš pomoct spolužákovi. Tak si jen dávejte pozor."utrousí tiše maminka.

-"Pozor, jako na co? "nadechne se zhluboka Veronika a zrudne. Vlna horka se jí valí do obličeje. Už do mě zas reje, zvedne oči k nebi. "Pozor na přechodu pro chodce? Nebo co? Nic není."

-" No třeba na přechodu pro chodce."souhlasí maminka " Já nevím, kde všude to děláte."

-"I kdybych chtěla, tak nic není! "

-"Tak se uklidni."s převahou se ušklíbne maminka. "Ty jsi dnes nějak z formy. Nějak se podceňuješ. Kde jsou tvoje sarkasmy? Proč mi neřekneš třeba, že sis ho donesla domů, protože jsi myslela, že už je mrtvej, nebo proč mi nenabídneš, že se o něj rozdělíme? " usmívá se máma povzneseně. "Kde je tvůj smysl pro humor?"usmívá se půvabně matka a tanečními pohyby vypouští vodu z dřezu a utírá si s jakýmsi zvláštním potěšením v obličeji mokré ruce do hadrů na nádobí. Mrkne na Veroniku a našpulí rty, jako by jí chtěla poslat vzdušný polibek.

-" Jsi úplně mimo mísu, víš. Bolí mě z tebe hlava. "tiše se vzdala Veronika. Dávám si pozor a stejně je mi blbě, jako bych snědla školní jídelnu. Co mi pomůže si dávat pozor. Já to moc neovlivním. Ale žádný pitomý bobule proti dětem brát nebudu. Tetička z Rakouska říkala, že z nich její kamarádka dostala rakovinu. "O mě žádný kluk ani pohledem nezavadí."

-"Chlapi si nevybírají ženský. Ženský si vybírají chlapy." řekl otec a dopil kávu, z okna intenzivně pozorujíc přilétající mrak havranů.

-"Určitě bych svýho kluka netáhla sem. K nám domů. Zbytek života by strávil na antidepresivech."uzavře debatu Verunka.

Matka skoro zakopne o trojkolku, když odnáší sklenice do skříňky nad kuchyňskou linkou. Tříkolové vozítko Veroničina sestřička nechala položené v kuchyni.

-"Já to poklidím."s povzdechnutím odnáší pryč trojkolku Verunčin táta.

-"To naše dítě je hrozný." povzdychne si mezi uklízením nádobí žena k manželovi "Včera někdo zvonil u dveří. Chtěla jsem, že otevřu a malá mi říká -Točkej.Točkej tady. Vzala si meč, který si postavila z té své stavebnice a šla po špičkách tiše a opatrně otevřít. Byla to naštěstí babička. Protože pošťačku, nebo jiného vetřelce by ta naše strašlivá amazonka určitě bepíchla,nebo pomečovala mečem." ujišťuje manžela.

Z pokoje Veroničiny sestry se ozývají výkřiky "Ty nejses hodná!" Ale adresátem výtky má být spíše nějaká hračka, než Veronika, nebo kdokoliv jiný. "Ze ne! Ze ne! Já sem král! Puste mně. Ááá. Hahahaha! Mamííí. Aúúú. Neci! Neci! Neci to! Em ci to skovala... ...Me. Me. Lalala. A."

-"Vzbudila mně dneska o hodinu dřív. Celý den pořád pobíhá a pokřikuje. Ona je všude!."stěžuje si Veronika hořce. "Já to už prostě nevydržím." Do kuchyně přišel zpět otec a stojíc Veronice za zády, poslouchá její nářky. Asi s ní cítí, soucitně jí položí ruku na rameno.

-"Máš pravdu."uklidňuje Veroniku její otec. "Ale nebuď z toho zbytečně rozčilená. Ona tě má i tak ráda. Jsi pro ni velký vzor. Chtěla by být jako ty."

-"Já chci už do školy."naříká Veronika, chytá se za hlavu a skučí. Vzlykla. "Já se tak těším. Až odsaď vypadnu."

"Já cu taky do chkoly."prosí malá sestřička, která se jim náhle objevila za zády. Jako by byla opravdu všude. "Já cu taky. Prosim. Já ci. Já tě mám láda. Já tě miluju. Ci to.Prosí-íím. S tebou. Ci do chkoly." dívá se mile a prosebně na Verunku.

-" Je mi blbě od žaludku."cítí Verunka vzdouvající se jídlo. "Bolí mě hlava, že bych nejradši skočila šipku z mostu."

-"To bude nejlepčí."usmívá se přátelsky sestřička. Obejme svoji velkou sestru. Veronika bezradně posmrkne. Pohladí dítě po hlavičce. Veronika chce odejít směrem k toaletě. "Ale este musím na záchod. Pockej tady na mně."předbíhá Veroniku děvčátko.

-"To udělala schválně. Teď jsem chtěla jít na záchod."zastaví se a cítí rozladění Veronika. "To dělá vždycky."

-"Je ještě malá."omlouvá ji matka.

-"Je hrozná, copak to nevidíš! Předběhla mně schválně. Oni to nevidí," sklesle zjišťuje Veronika. Nechtějí to vidět.

-"Ty prostě žárlíš."vlídně se usmívá máti.

-"Ona může udělat cokoliv a vám to prostě nevadí." Prochází se nervózně po pokoji.

-"Žárlíš."spokojeně opakuje matka. Sedí na židli a pozoruje Verunku. Někdo jako by zaklepal na dveře. Matka odchází, otevře dveře od domu, rozhlédne se, zavře a vrací se zpátky."Žárlíš."

-"Nežárlím."vztekle odsekne Veronika. "Ale mně třeba nikdy nepochválíte a ji pochválíte za každou blbost. Máte ji radši."

-"Ale to není vůbec pravda, to si -" Klepání na dveře zesílilo.

-"Kakala čurala."volá prtě vesele a tahá maminku za svetřík. Maminka se na děťátko spokojeně usměje. Klepání ji znepokojuje.

-"Šikovná holčička. No ano. Hodná." pohladí prcka po vlasech matka

-"Mám te láda."chytne dítě maminku kolem krku. Konečně po chvíli uvolní sevření.

-" Běž si hrát."posílá malou pryč spokojená maminka. "Běž drahoušku. Seš naše zlatíčko." pleskne ji po zadečku mateřsky.

-"No ano," podívá se na matku zhrzeně Veronika, jako by měla na krajíčku. "Právě teď se to nestalo, že?" zdůrazní hlasitě. " tak vidíš. Máte ji prostě radši než mně. Jste radši, když tady nejsem."Ozval se rachot. Někde někdo bouchá pěstí na dveře.

-"Ale ne."otočí se znepokojeně máti a sleduje přes otevřené dveře, jestli to nerachotí její malá dcera."Nejsme."

-"A vůbec si mně nevšímáte. "vyčítá Veronika naštvaně. "Ona mně schválně předběhne a ty ji ještě pochválíš. Mě si celý den ani nevšimneš. Mám pocit, že jsem tu navíc. Že jsem jenom vzduch. Vy mě nemáte vůbec rádi."

-"Máme tě rádi. To víš, že nejsi jen vzduch." uklidňuje Veroniku roztržitě matka. Stále je k ní ještě otočená zády.

-"Nenávidíš mě."řekla Veronika najednou. "A já už vím proč."

-"Jak jsi na to přišla?"překvapeně se otočí matka. Opravdu velice překvapeně. "To mi řekni."

-"Nenávidíš mně, protože kvůli mně jsi nešla na vysokou, když jsi ještě mohla." dívá se Veronika matce upřeně do očí a pomalu pokračuje" Nenávidíš mě, protože jste mohli být dávno za kopečkama. U babičky v Halštatu , nebo u tety ve Vídni. A místo toho tady sedíš. Navždycky. Jako ve vězení. Myslíš, že to nevím? Že jsem blbá? Nenávidíš mě, protože všechny sny jsi pohřbila se mnou a tvůj život nebude nikdy takový, jaký by mohl být. Vybrala sis život ve vězení. Mohla jsi být návrhářka, která diktuje módu celému světu. Já nikdy nebudu tak dobrá, jak si představuješ, že bys mohla být dobrá ty."

-"To je život. Taháš sirky - ale někdy jsou zlomené všechny."odpověděl za matku otec. "My jsme se rozhodli, tak jak jsme museli. Náš život jej takový, protože jsme si to tak zvolili. Mysleli, že věčné časy uplynou rychlejc." najednou se otočí a odchází z pokoje otec jako by veden nějakou předtuchou, nebo tajemným voláním.

-"Zlomené všechny. Přesný. Fakt."s opovržením opakuje Veronika. "Byla jsi v jináči a mě říkáš, že jsi si mohla vybírat ?"nevěří matce.

-"Bezpochyby jsem měla nejméně dvě možnosti. Nelituju toho, jak jsem si vybrala."zmůže se konečně na odpověď matka.

-"Kdybyste mě neměli, tak by sis vybírat nemusela."řekla Veronika. "Proto mně nemáš ráda. Proto mi říkáš, abych si dala pozor. Došlo mi to. Nechceš, abych aspoň já neskončila takhle. U plotny. "

-"Mám tě ráda, ty huso." klidným a vyrovnaným skoro monotónním hlasem odpoví matka. "A moc mě nedráždi, nebo si to rozmyslím a dodatečně s tebou půjdu na potrat."

-"Jo a málem jsem zapomněl. Ještě jedna důležitá otázka za sto bodů. Z jiného oboru." přidává se k hovoru otec z vedlejší místnosti tajemně. "Proč jsi zamčela toho Rosťu v pokoji?" Z jeho obličeje přitisklého ke skleněné výplni pootevřených dveří manželka a dcera vidí jen barevnou impresionistickou mluvící šmouhu. "Co ti prosímtě zase udělal? Už tak čtvrt hodiny tam ten ubohý jinoch pořád marně ťuká na dveře. Ty jsi ho za trest zamčela v dětském pokoji?" Veroničina matka se zatvářila překvapeně. Koukne na Veroniku.

-"Nech toho divadla. Upatláš to dveře."napomíná manžela. "On sám se přece zamčel. Sám se zamčel ." zabručela Veroničina matka " Přece aby za ním už holky nemohly. Veronika mu dala klíč a on se zamčel."

-"On ho určitě ztratil! "vyprskne smíchy Veronika "Ten oslosaurus."

-"Nemáme náhradní."odpověděla přidušeně skvrna za dveřmi na výkřik. "Mám ale nápad. Donesu krompáč a vykopeme pod dveřma díru. Abychom mu mohli podávat potravu. "

Dnes je ráno jako každé jiné. Jako každé ráno před rozbřeskem, když slunce ještě vůbec nevychází. V pondělí časně ráno sluníčko ještě spalo a spalo. Děti mátožně přicházejí časným jitrem k nočním chladem orosené škole. Klopýtají po nerovném chodníku posypaném, jako třpytícími se démanty, střípky rozbitých pivních lahví. Je šest hodin. Studentům se chce spát úplně stejně jako sluníčku. Jako poloslepá koťátka se zalepenýma očima mžourají na cestu. Věčně uštěkaný pejsek Rafan v sousedství školy za drátěným plotem si nechává zdát o plné misce. Netrápí ho nic. Studenti přeskakují rozkopané úseky chodníku a kopečky vlhké hlíny, jejichž obrysy osvětluje vřídkatý kamarád, puberťák Měsíc. Na konci ulice jako zakletá zeleně světélkuje pouliční lampa. Zelená lampa. Tak tajemná. Tak jiná. Opravdu jako zakletá. Proč ale mají všechny lampy svítit bíle? Když můžou mít lidé zelený mozek, proč by lampy nemohly paprskat zelené paprsky. Do téhle lampy, do jejího krytu, natekla dešťová voda a ve světlem prohřáté vodě se řasám daří. Proto lampa prská zelené paprsky. Skupinka studentů doklopýtá z rozkopaného chodníku na silnici. Asfaltka ožije až později ráno. Teď je pro ně bezpečná. Zbloudilý kombajn by teď z dálky v spícím městě slyšeli. Konečně projdou věky zaprášenou pískovcovou branou v železném tepaném plotě. Berou za prastarou secesní kliku od školy.

Sto let je dávno. Spisovatelé se zatajeným dechem píšou učebnice, kde můžeme číst o temné dávné minulosti, která ještě před čtyřiceti, padesáti lety rdousila lid této země. O těch temných dobách, kdy ještě nebyli čápi vůbec zdomestikováni a lidé si museli nosit děti sami. Děti se učí o tom, jak v těch pradávných dobách zemi vládl despotický plutokratický autokrat. Ten ohavný řízek prý násilím devastoval lid a utiskoval krajinu. Všechno bylo majetkem několika málo lidí, které ostatní museli poslouchat a sloužit jim, vypráví soudružka učitelka dětičkám v první třídě. Byla to doba temna. Lze doložit, že tehdy tato budova sloužila jako budova výzkumného zemědělského ústavu. Později jako vyšší dívčí škola se zaměřením na zemědělství. Ne že by tenkrát v pravěku chlapi nebyli zemědělci, ale byla to škola pro zemědělkyně ne zemědělce. Tenkrát, před dávnými a dávnými časy nebyly smíšené školy z mravnostních důvodů rozšířené. Muži a ženy museli být separováni už jako nedospělci. Lze si ale představit, že v temných koutech temné minulosti se prohánělo neochočené polodivoké nemravné obyvatelstvo společně. Chovalo se nemravně a o to více se rozmnožovalo. Obyvatelé museli být tedy vychovávani k mravnosti ručně a odděleně. Mravný chov obyvatel nebyl ještě automatizován. Začátky dvacátého století byly tehdy ještě v plenkách.

Dnes jsme naštěstí na vrcholu moderní doby. Na konci dvacátého století. Každý vám potvrdí, že žijeme ve šťastné době. Za všechen tento pokrok, za světlo, teplo, teplou i studenou vodu, lokomotivy i automobily, za náš blahobyt, kterého naše země od světové války dosáhla, jsme vděčni naší moderní socialistické vědě. To znamená naší Straně, která nás všechny každý den vede vpřed. Náš lid je Straně vděčen všecek a přisál k ní ret, jak by to mateřský byl cecek, jak jednou přesně vykreslil Veroničin spolužák. Díky naší Straně dnes všechny děti jdou beze strachu do školy, která nepatří jen úzké skupině vyvolených, ale všemu lidu. Ó jak by si děti přály raději ležet doma v teplých postýlkách. Ale nemůžou. Musí do školy. Díky Straně.

Chodby školy jsou nyní ráno ještě hodně tmavé. Jako by zůstaly připomínkou dávného původu školy. Studenti procházejí hlasitě a bezstarostně chodbami až tu náhle zpozorní. Něco se v dlouhém ponurém tunelu chodby hnulo. Hnulo? Snad potkan? Potkani? Že by se dostali ze sklepa až sem? Děti se pomalu tiše sunou k vypínači osvětlení. Opatrně. Jako by na ně číhal šavlozubý tygr. Ona to není legrace. Takový potkan dokáže totiž vyskočit dva metry jako nic. Snadno. Potkan dokáže přehryzat pancéřový plech, prohrabat betonovou stěnu promísenou střepy. Překousat kabel vysokého napětí. Potkani jsou hnusní. A mají lysý ocas. To je na nich zvlášť odporné. Fuj. Ten lysý ocas je na nich nejhorší. Teď tam ale opravdu něco zachrastilo. Je tam tma.

Je tady někde ve tmě teď vážně nějaký potkan? Živý? S hrozivým úsměvem kolem předkusu? Čeká, aby se na nás vrhnul a přemohl nás? Nějaký hnusný rozježený špinavý potkan. Cesta do třídy je dnes opravdu dobrodružná. Takový dospělý potkan klidně napadne za rohem i vzrostlého vesničana ozbrojeného vidlemi a vzduchovkou. Nafackuje mu a uteče s peněženkou.

Zaútočí- li potkan i na bezbranné studenty, kdo vyhraje? To bude napínavý boj.

-"Běž první."

-"Tys šla první."

-"A tak co. Tak jsem se zastavila. Běž první. Jsi chlap."

-"Nejdu."

-"A to tady budeme stát?"znervózní dívka.

-"No dobře. Já tam ale nejdu. Tam něco je. Ty běž první, tebe se lekne."

Holky pošťuchují před sebou jednoho spolužáka jako živý štít. Vpřed. Jeden za všechny, všichni na potkana. Vpřed, hrdinný hochu. Chlapec odvážně krok a zas krůček dopředu. A zase krůček. Pomalu. Ale bděle. Ostražitě. Už je to jen pár metrů k vypínači. Ale jen pár centimetrů k skryté,avšak dozajista chorobami pečlivě infikované, bestii. K zuřivému potkanu velkému jak sele, se zubama po celém svém těle. Pohlédneš hlodavci v jeho zlostnou, nikdy neholenou tvář.

Neuteče, už je náš. Vztekle hledá, co ho ruší. Je tu blízko. Už nás tuší. Potkan velký jako slon. Buďto my. A nebo on. Někdo tady skončí k svačině. On si začal. Jsme v tom nevinně. Strašlivý potkan se svým ocasem. To za čerstvou krví přišel dnes až sem. Tlapu zvedá- . Škrábe se drápem. Srazí nás hravě svým spárem na zem. Tvá poslední věta? Je po nás veta.

-"Bááf!"Ten hrozný výraz v očích! Ty vyceněné zuby! Vyděšení a vylekaní studenti couvli o krok. Ze tmy před nimi potměšile vyskočil škodolibý mladík. Vyděsil je. Číhal tady. Jejich spolužák. Viděl je a slyšel, jak se blíží a tak se schoval a vyskočil na ně z tmavého výklenku. Srdce jim buší až v krku. Taková hrůza. Áááááá. Má to lidskou hlavu. Výraz zvířecí. Škleb i předkus. Kvičí radostí. Není to ale potkan. Je to spolužák. Ne. Nechce nás pokousat. To jen koktá štěstím, že skupinku spolužáků vystrašil. Uf. Nemusíme se bát. Je očkovaný."Bááá-áf."Pokouší se je nejspíš ještě jednou vyděsit. Jo znají ho. Pruhovaný modročerný svetr, rifle a šedavá silonová bunda. Jo je to on. Stejně vypadá jako potkan. Uši má jak plachťáky a předkus. To se člověk snadno splete.

-"Vole! Debile! Blbečku! Kreténe! Magore! Ještě jednou a uškrtím tě!" odpověděli studenti spolužákovi. "Nakopu ti hlavu,degene. Neštvi mě hned po ránu." zdraví ho jeho kamarádky.

Skupinka studentů teď přichází z tmavé chodby konečně do třídy. Z černé tmy časného rána do ostrého světla ve třídě. Na chvíli je bílé mrkavé světlo vrnících zářivek oslepuje. Každý z příchozích oslněn mhouří oči a pak rozespale a nevěřícně zírá na tabuli. Dnes ve třídě nejsou první.

Rosťa už je ve třídě. Něco na tu tabuli čárá kňučící křídou. Stojí na špičkách, aby dosáhl i na nejvyšší místa na tabuli a pokryl ji celou podivnými nákresy. Koukají nechápavě. Tohle nepatří přece k výuce, tohle se tady ve škole nikde neučí. O prasátcích a toaletních mísách. Opřená o tabuli za Rosťou stojí Verunka a s úsměvem pozoruje svého oblíbeného spolužáka.

-"Jestlipak sis stihl ve vlaku dopsat úkol do sovětského jazyka?"ptá se Rosti podezřívavě Veronika. Kouše si dlouhé nehty. Se sebezapřením vždy dlouho odolává pokušení, aby nakonec i ty nejkrásněji narostlé ohlodala. Kouše si nehty jemně, aby vždy vypadaly aspoň trochu pěstěně. Možná aby mohla tvrdit, že ji takhle kouše svetr, nebo ohryzává svědomí. Rozhodně je pro ni dilema, který z prstů okousat první. Který je víc vidět? Potom při hovoru často schovává ruce za zády, aby si ostatní nevšimli ohryzaných rukou. Teď Veronika sleduje Rosťu, jak kreslí chlupatý zadek na průřezu záchodovou mísou. Rosťa její otázku snad ani neslyšel.

Pestře barevné plandavé šaty se na Veronice chvílemi chvějí potlačovaným smíchem. Mezi spolužáky oblečenými v riflovině, nebo šedivých a modrých, nebo zelených odstínech elegantní šedé, nebo vždy moderní černé a bílo-černé, vypadá jako exotický motýl, který se sem nějakou záhadou zatoulal z jiné galaxie. Veronika se směje a Veroničiny barevné smaltované náušnice ve tvaru papoušků sebou plácají o Veroničin krk. Velmi jedinečné náušnice. Žádné malé hvězdičky, tečky, kruhy nebo kroužky. Nic takového jsem ještě neviděl. Nic takového u nás v obchodě nekoupíte. Její kůže je ovšem extremně citlivá, protože na krku jí okamžitě naskočila husí kůže. Bledá pokožka v každém vyvolává pocit, že je Veronika nemocná. Že jistě trpí leukémií. Že Veronika nemá žádné rudé krvinky. Že její armáda bílých krvinek u Veroniky zvítězila nad její rudou armádou. Veronika rozhodně není průměrný ošlehaný a válcovnami plechů do ruda vykovaný proletář. Na bílých, skoro průsvitných rukou promodrávají žilky, růžové vlásečnice. Na svrchní straně kůže podobné jemnému hladkému hedvábnému papíru prosvítají šedavé skvrnky kostí a šedě růžové klouby. Mohla by vypadat jako panenka z bledého bakelitu, které ovšem mají červené líčka, tmavé vlasy, obočí a kulatý obličejíček. Veronice téměř blonďaté dlouhé zvlněné vlasy kryjí uši, kvůli kterým se Veronika styděla na základce chodit do plavání. Málokdo má rád, když se mu potměšilí spolužáci smějí. Veronika nemá kulatý obličejíček. Tvar jejího obličeje jako by jen zvýrazňoval velké ale dětsky zářící světlé šedomodré oči. Ani rty nemá krvavě červené jako bakelitové panenky v obchodě. Pusa bez rtěnky je ale asi větší, než by jako krasavice měla mít. Ne tedy o mnoho, ale přece jen. Její spodní ret, jakkoliv oba jsou světlounce růžové, je o poznání větší a její ústa proto působí dojmem, jako by se stále trochu usmívala. Možná někdy kriticky nebo ironicky, ale často také nevinně a velice mile. Výsledek bohužel neodpovídá parametrům, které klade mladý muž na obličej a rty ideální dívky. Naopak je do velké míry výjimečná. Veronika měla vždy sklony k výstřednostem. Už to jak nedisciplinovaně vyrostla. Bez jakéhokoliv upozornění. Není to normální. Jen na sebe zbytečně přitahuje pozornost. Svou kostnatou vysokou postavu, která stejně jako majestátní světlý obelisk před krematoriem nedaleko školy, Veronika vyčnívá od prváku v lavicích. Věšákovité tělo snad proto odívá do opravdu nekonfekčního textilu. Tyto textilní výrobky jistě nepocházejí ze sortimentu našich prodejen. Na rozdíl od oděvů spolužáků. Tohle jsou ale jiné textilní výrobky. Úplně cizozemské. I z jiné látky. Jsou úplně jiné.

Veroničina tělesná schránka připomíná nejvíce ze všeho stojan, a snad proto se Verunka snaží, aby se aspoň nejednalo o stojan tuctový. Zatím co ostatní chlapci a děvčata nosí manšestráky, rifle, nebo dokonce moderní plandavé kalhoty, tak Veronika má úplně jiné podivné vzory, střihy, nebo tkaniny. Je celá taková divná. Fakticky divná. Ne přímo jako vadná, nebo co. Ne, to né. Ale stejně je divná. Není normální.

-"Já fakt nevím, co tímhle chceš dokázat, broučku."kroutí hlavou Veronika nad nákresy a odchází ze třídy "Jdu se podívat na vývěsku, co máme dnes v rozvrhu za změny."prohlásí směrem k Rosťovi.

-"Rosťo, ty s Veronikou chodíš?"zajímá se polohlasem spolužák, který už několik minut pečlivě sledoval, jak se Rosťa s Veronikou vzájemně obohacují novými pocity a myšlenkami.

-"Nechodím."překvapeně odpovídá Rosťa "Ty myslíš, že zahodím svou nevinnost s první holkou, kterou potkám? Že jsem tak naivní, Čeňku? Naivní jako ty? Že naletím první holce, kterou uvidím? Na její sladký oblbování a sliby, že mi bude do smrti sloužit a kořit se mi jako svému pánu a vladaři? "kroutí nevěřícně hlavou Rosťa. "To nikdy. Ne. Copak myslíš, že jsem zaspal na všech těch školeních dětí a mládeže? Hm! To by přece byly všechny ty přednášky a kulturní vystoupení zbytečné! Marné! Ty si myslíš, že opravdu podlehnu první holce, kterou potkám? Nezodpovědně? A navíc bez vědomí rodičů? To si o mně myslíš? Copak ty nevíš," důstojně se narovná Rosťa ", copak ty nevíš, že jsem členem SSM? "ptá se hlasitě a skoro uraženě. Ano, téměř rozzlobeně. Spolužák nevěřícně mrká. Snad se Rosti ani nechtěl tolik dotknout. Pokouší se máváním rukama uklidnit Rosťu. "Tolik mne podceňuješ?"nedá se Rosťa pozastavit. "To si myslíš, že jí naletím? Poddám se jí? Dovolím jí dělat si s ní to všechno, co by chtěla?" zhrozí se s odmítavým a pohrdavým výrazem. "Můžu snad za to, že každý den škemrá,dolejzá za mnou a drží se mně jako ocásek? Já vím, co je čest a morálka. Podcenil jsi mne. Urazil. Chceš tím snad podkopávat základy přátelství mezi náma chlapama? Neříkej to ostatním, ale jsem z tebe rozzuřený na nejvyšší míru. "upozorňuje Rosťa polohlasem. "Celý den s tebou už nepromluvím."

-"Já jsem to přece tak nemyslel. Tak dobrý, stačí přece říct ne-e. Přece se nemusíš hned naštvat kvůli každé hlouposti. Stačí říct, že s Veronikou nechodíš."sklopí hlavu spolužák a couvá. Jako by se omluvně skrčil.

-"A navíc Veronika chodí se mnou."dodává náhle rychle a vítězoslavně Rosťa. "Ne já s ní."

-"Ne, fakt? Mluv vážně. Ty s Veronikou opravdu chodíš?"nechápavě a zděšeně se ptá spolužák. "Dělal sis legraci teď nebo předtím?"

-" Čeňku mluvím vážně. Někdy chodíme spolu. To je pravda. Do školy. Jsme spolužáci. Ale je to ve vší počestnosti!"zvedá ukazováček Rosťa. "A zdůrazňuji, že já s Veronikou nikdy nechodím. Je to všechno úplně obráceně, než si myslíš. Ona chodí se mnou. A Veronika si dokonce vymínila, že budeme mít v autobuse oddělená sedadla, abych ji náhodou pořád nějak neobtěžoval a nevytvářel prekérní situace." Rosťa vidí, že jeho přátelství s Veronikou spolužáka nenadchlo. Povzdechl si. "Ano. Dělám si legraci. Ty bys s Veronikou chtěl chodit? Chtěl bys s ní chodit? Že bychom spolu třeba chodili společně. Do školy. Nebo že bychom si třeba udělali rozvrh, kdo s ní kdy bude chodit? Nebo proč se ptáš? "

-"Už jsem měl opravdu strach. Děláš si legraci. To mi spadl kámen ze srdce. Jsem rád, že si jen děláš legraci."přátelsky popleskal Rosťu po rameni Čeněk."Byli byste divná dvojka. Každému k smíchu. Všichni by se vám smáli. Veronika je o tři hlavy vyšší než ty. A je tak hubená, že skrz ni svítí slunko až do Ivanovic. Vůbec se k sobě nehodíte."

-"Já jí to říkám pořád, víš Čeňku. Pořád to Veronice taky říkám. Nechoď se mnou. Někdo nás uvidí, jak spolu jdeme po ulici. A co pak! Co si budou myslet! Bál jsem se, co si asi o nás budou lidi z vedlejšího paneláku myslet. Říkal jsem jí to. Ale ona né. Furt za mnou chodí jako ocásek. Nedá si říct. Dělá mi ostudu. Nemyslí vůbec na můj kádrový profil."

-"To by vypadalo divně, kdybyste spolu chodili. Opravdu."ubezpečuje se spolužák podezřívavě ještě jednou. Pozoruje Rosťu, jak bude reagovat. Jestli to opravdu byl vtip. "Že jo."

-"Původně jsem se rozhodoval, jestli mám chodit s tebou, nebo Veronikou, víš." vysvětluje Rosťa."Zvlášť teď, když moji rodiče pro mě už do školy chodit nechtějí a doprovázet do školy mě taky odmítají." Čeněk se zasmál dalšímu vtipu. Poznal, že to Rosťa míní jako vtip. "Doopravdy! Fakticky. Vím, že to zní šíleně, ale věř mi. Je to tak. Rodiče mě odmítli vodit do školy. Mám krkavčí rodiče. Úplně selhali. Nechtějí mě do školy vodit. Tak mě teď mě doprovází Veronika. Je to ale jenom na zkoušku, víš. Provizorium." Rosťa mluví naléhavě, aby Čeněk pochopil, že tak jedná jen v nouzi. "Je pravda, že jsme se v tělocviku do sebe zamilovali s naší třídní, když při nástupu kontrolovala, jestli máme vhodný cvičební úbor pod teplákáma, ale nakonec z toho sešlo, protože je ženatá. Tak promiň. Jako doprovod ze školy jsem si vybral Veroniku."

-"Já to taky říkám, že by to vypadalo divně, kdyby spolu chodili."zamručí souhlasně Rosťův soused v lavici. "Měl by sis radši najít nějakou pořádnou holku a Veroniku nechat plavat. Je přerostlá. To není holka pro tebe. Dyť jsi o polovinu menší. No ale pokud se ti něco takovýho líbí, tak přijeď k nám."směje se. "Jestli tě vzrušujou takový bidla. Nám kousek za barákem teď postavili stožár vysokýho napětí. Jestli se ti líbí vyšší holky, tak to budeš hned úplně mokrej, až tohle uvidíš, Rosťo."řehtá se pobaveně. "Stojí nám tam hned za zahradou."

-"Přijedeme s celou naší vesnicí, Janku."přikývne rozladěně Rosťa "Jsem rád, že ti ho elektrikáři tak dobře postavili, že ti pořád stojí." pogratuloval "Ale kamarádi s Veronikou můžeme zůstat, že?" ptá se ještě jako by pro jistotu Čeňka. Snad jako by byl naštvanej. Skoro to tak vypadá. Vypadá to, že si Rosťa není jistý, jestli se k Veronice může přiblížit. Zda je to společensky a morálně únosné. Aby se mu spolužáci nevysmívali.

-"No jistě. Nevím, proč se zrovna mě ptáš. Kamarádit se určitě můžete."nejistě odpovídá Čeněk.

-"To jsem rád, přátelé. To mi spadl kámen ze srdce. Já se už bál, abych ve vašich očích neztratil na váze. Že mám nesouměrnou kamarádku. Ale kdyby ti to vadilo Čeňku, tak řekni. Udělám vše, co bude v mých silách. Já klidně vezmu pilku a trochu ji zkrášlím, abychom se k sobě víc hodili."

-"O mě přece ani tak nejde."drmolí spolužák."Jde o to, jak se budeš sám cítit před ostatníma. Aby ses nedivil, až se ti ostatní budou smát. Ne, kvůli mně tu pilku opravdu použít nemusíš. To snad ani ne. Ale posuď sám, jestli by to nebylo blbý, kdybys chodil s Veronikou. Jste přece jen úplně jinak vysocí. Já se ti jenom snažím dobře radit. "skromně tvrdí Čeněk. "Měl bys být trochu soudný.".

-"Ano. Měl. Já si toho opravdu vážím. Těch tvých rad. Jestli by mi to nebylo blbý chodit s Veronikou? No, když se tak na tebe dívám." zamyslel se nahlas Rosťa " tak nevím, jak přiměřeně se mám vyjádřit. Jak moc blbý. Víc než ty by to stejně nešlo. "

-"Nedělej si pořád legraci."

-"Nedělám si legraci. Teď ne."

-"No já prostě jen nevím," zmateně a nechápavě pokrčil spolužák rameny "jestli je Veronika zrovna holkou pro tebe. Právě Veronika. Je tolik hezčích holek. Mně se zdá navíc strašně studená. "

-"Studená?"

-"Je docela nepříjemná. Nafrněná. Studená. "

-"Hm studená. To by ses ..." přivře rozčileně oči Rosťa, ale hned pokračuje jinak. "Pravda je taková, že my spolu stejně nechodíme. To je jen taková legrace. "vysvětluje Rosťa už ledabylým tónem. "Já se tvářím, že s ní chodím, protože ona mi píše úkoly do ruštiny a matiky. "

-"No to tedy."kroutí očima spolužák "Ty s ní chodíš jen proto, že ti píše úkoly do ruštiny a matiky? To se mi zdá ale od tebe opravdu hnusný. Nefér. Takhle ji využívat. Nebylo by se lepší se s ní čestně rozejít? Bylo by to fér."

-"Víš, když ona mi píše ty úkoly do ruštiny a matiky. Ale jestli mi budeš psát úkoly do ruštiny a matiky ty, tak se mnou můžeš chodit ty, jo? To se s ní pak rozejdu. Ty jsi přece jen skoro stejně vysoký jako já. Ve vší počestnosti, samozřejmě."navrhuje Rosťa. A pak už s vážnějším výrazem v obličeji skoro šeptá "Víš, když ona je taková citlivá. Já se bojím, aby si pak něco neudělala, kdybych jí řekl celou pravdu."zhroutí se nešťastně na židli Rosťa" Kdybych jí řekl, že s ní víc než tři roky chodím jen kvůli domácím úkolům. Aby si neublížila. Aby toho na ni nebylo moc. Tak najednou."

-"To je právě to, čeho jsem se u ní tak trochu bál taky. Člověk může druhému někdy ublížit, i když nechce." souhlasí spolužák.

-"No právě."kývl hlavou rychle Rosťa. "A tak to já ji radši nechám, aby mi takhle pořád dál psala úkoly do ruštiny a matiky. Samozřejmě jen do té doby, než si narazím nějakou vážnou známost. Něco lepšího. Souhlasíš s tím? Je to tak dobrý? Ty s tím taky souhlasíš? Oba? "ptá se i souseda v lavici" Nebude vám to vadit, kluci, jo? Nebudeme o tom zatím hlasovat na třídní hodině, jo? Až příště. Kvůli utajení. Až když by to bylo vážný, tak to nanesete jako návrh, jo? Když tak se o tom ale poraďte doma s rodičema."

-"Jestli chceš, můžeš chodit se mnou. Já ti budu tu matiku a ruštinu psát."podbízí se s lišáckým úsměvem jiný spolužák, který celou debatu zatím jen poslouchal.

-"A kdo po tobě přečte! To tvoje klínový písmo! Nestydo. Kdo ví komu ten sešit pokaždý strkáš do klína! Fuj. Ještě bych něco chytl!" odmítá okamžitě Rosťa s ošklivostí.

-"Kurevstvo! Neurážej moje hieroglyfy!"brání se spolužák. Rosťa mu nahlédne přes rameno do jeho sešitu.

-" Vždyť to vypadá jak vzorek na linoleu, Jeronýme."pohrdl Rosťa přátelskou nabídkou. "Mě by zajímalo, jestli to po sobě přečteš."

-"Ne. Proč? To musím?" ptá se s jistou předtuchou spolužák. "To jako ještě po sobě musím číst, jo?"diví se překvapený. "Jako by nestačilo, že mám psát." obrátí oči ke stropu.

Teď Veronika přišla zase zpátky do třídy. Nevím, kde courala. Rosťa ji pozoruje trochu naštvaným pohledem. Snad kvůli ruštině, kterou mu měla napsat. Veronika si něco přehazovala mezi sešity v lavici a pak se jde zeptat spolužáků, jak jim vyšly úkoly do matiky, které měli doma napsat.

-"Veronika je ale velice zajímavá holka. To by ses divil. Její otec je neúspěšný umělec. Neúspěšný v naší zemi." prozradil Rosťa na Veroniku."V zahraničí jsou jeho obrazy více populární než u nás. Je tam hvězda. Tam po jeho obrazech lidi úplně šílí. Platí za ně úplné jmění. Tady ho přitom nikdo ani nezná. Tady je její otec černou ovcí. Za hranicemi by byl boháč. Kdyby emigroval. Tady po něm úřady šlapou."Spolužák ale Rosťovi podle výrazu tváře příliš nevěří. Má důvod. Moderní umění a avantgarda je přece v naší zemi vnímána jako zvláštní, sice málo chápaný a špatně přijímaný, ale v posledních letech přece jen tolerovaný směr umění. Strana avantgardu toleruje. Copak to Rosťa neví? Umění naší společnosti prospívá. Je zdrojem cenných deviz. A také pozitivním impulsem pro budování, vytváření pozitivních hodnot. Nebo naopak kritizuje společenské nešvary. Učí nás být lepšími. Odhaluje zlořády. Není špatné umění, nebo špatný umělec. Jsou jen špatné a zbytečné obrazy. Rádobyumělci , kteří nedokáží oslovit lid. To ví každý.

-"Dobrý umělec, který reprezentuje úspěchy socialismu i v zahraničí, je zdrojem cenných deviz a by přece měl být ceněn o to více."nevěřícně hloubá spolužák.

-"Ono asi měl."přemýšlí Rosťa jak zdánlivě nelogický úkaz vysvětlit "Asi ale není. Třeba mu někdo závidí. Třeba ti ho nahoře nemají rádi."

-"Proč se neobrátí třeba až na vedení Strany? Nebo co mu ti nahoře závidí? Peníze?"

-"Nevím. On sám asi nemá moc peněz. Ale třeba tu slávu. Možná ho ale prostě komunisti nemají rádi. Třeba nějak protestoval. Já ho neznám."

-"V rádiu zrovna dnes ráno hovořili o tom, že někteří umělci jsou zneužíváni k třídní nenávisti. Zpronevěřují se svému poslání. Podněcují názorové střety. Československo je svobodná země. Máme demokracii. Každý si může svobodně říkat, co chce. To, že si každý může říkat co chce, neznamená, že demokracie je slabá. Demokracie je především zodpovědnost."

-"To ano. Veronika je po něm, je taky nezodpovědná."souhlasí už bezradně Rosťa. "Neplní si řádně své povinnosti a neustále mne svými hlasitými projevy vyrušuje, když ji lechtám. Čím myslíš, že bych ji tak mohl pomoci, aby se z ní stala lepší Veronika? Aby tak nevřískala, když ji dlachním."

-" Já tím ale myslím doopravdy třeba tolik diskutovanou svobodu projevu, která je u nás údajně potlačována. Jak teď všichni říkají."zkouší pokračovat v problému Čeněk. "Já jsem pořád nechápal, proč to říkají. Otec mi to ale vysvětlil, víš. U nás i v cizině je to stejné. Každý si může říkat co chce, ale také musí počítat s tím, že za svoje projevy musí nést zodpovědnost. Tady i tam platí to stejné. Není nikde žádná nesvoboda. Můžeš říct cokoliv, ale musíš být srozuměn s tím, že pak budeš podle zákona potrestán. Za každý zločin musí přijít trest. To je všude na světě stejné. U nás i v antikomunistické cizině."vysvětluje Rosťovi."Všude platí zákony. Všude na světě. Všude platí pravidla. Lidé všude musí zákony dodržovat. To je jen jejich propaganda, západní propaganda, že se tady potlačuje svoboda slova."

-"Přesně. Máš pravdu. U nás doma mi taky říkají, drž hubu a krok."přikývne Rosťa. "A já je úplně klidně můžu držet. "

-"Ty to pořád zlehčuješ. Zlehčuješ to. Třeba ale Veroničin otec opravdu nějak porušil zákony. Třeba nakreslil nějaký nevhodný obraz. Všichni musíme dokázat nést odpovědnost za svoje činy. Všichni musíme být zodpovědní za to, co řekneme. Nevymlouvat se na potlačování práv. Všichni máme svobodu. Ale svoboda má svoje pravidla a hranice. Otec mi to vysvětlil."

-"Svobodu. Všichni ti říkají, že hrdinská Rudá armáda nám přinesla svobodu a ty jim to opravdu žereš." dlouze se dívá na Čeňka Rosťa.

-"Ano všichni to říkají. A co? "nějak nechápe Čeněk, proč o tom Rosťa mluví, proč by to neměl opravdu žrát. "Nepřinesli snad? Víš, dovedu si představit tu chvíli, kdy krasnoarmějci přivezli svobodu na pancířích svých tanků."prožívá Čeněk snad dokonce znovu tu chvíli, kterou nikdy nezažil. "Chtěl bych zažít tu úžasnou chvíli svobody. Dovedeš si představit, jak se ti lidé cítili? " řekl Čeněk. "Chtěl bych jednou taky něco takového udělat. Škoda, že dnes už není doba hrdinů. Je mír. Svoboda a demokracie. Všichni mají všechno. Nejsou války. Hrdinové nejsou potřeba. Jako hrdina kariéru neudělám. Všichni jsou spokojení. Jsou potřeba dělníci. Dělníci jsou dnes ti praví hrdinové. Všichni jsou šťastní a spokojení."

-"Tomu snad nevěříš ani ty. Takový trumpeta snad nejsi." vykulí oči Rosťa.

-"Šťastní samozřejmě v mezích možností. Logicky."omezí rozsah štěstí Čeněk a pokrčí rameny. Výškou se Čeněk i Rosťa podobají, nosí dokonce oba brýle. Čeněk má ale krátký vojenský sestřih a Rosťa má vlasy o poznání delší. Liší se také jménem, příjmením. Rosťa má navíc brýle s elegantními kovovými obroučkami a s drahými skly Heliovar, které reagují na světlo tak, že ztmavnou. "Abych ti pravdu řekl, já tomu moc nevěřím, že je mnoho lidí, kteří by opravdu chtěli, aby se sem kapitalisti opravdu vrátili. Máme se dnes líp, než kdykoliv dřív. Ale věřím tomu, že jsou lidé, kteří pro pár korun prodají bráchu. Třeba nevědomky právě těmto lidem Veroničin táta nějak nahrával."

-"Já vím proč je asi na indexu. On nakreslil na nějakou celostátní výstavu plakát s Leninem vlastní krví a pak z toho měl problémy."řekl Rosťa.

-"Třeba to myslel, jako že Leninovi jako slibuje věrnost."pokouší se informaci interpretovat zmatený Čeněk. Rosťa se široce usmál.

-"No právě. To je umění. Cokoliv se dá vysvětlit jakkoliv. Takže to by nebylo vůbec tak nejhorší. On tu celostátní výstavu vyhrál, víš a zúčastnil se s ním pod svazem umělců nějaké mezinárodní výstavy v Paříži."zpomaluje a komplikuje vyprávění Rosťa."Už měly u nás vyjít i známky s tím jeho plakátem."

-"Tak to asi prostě byl dobrý plakát, ne? "

-"Já nevím. Ona mi Veronika ukázala jeho obrázky. Já bych si to na zeď nedal. Maluje tak, že vůbec nepoznám, co to ve skutečnosti je." mávl rukou Rosťa "Jenže pak její táta v rozhovoru s novinářem z nějakýho toho francouzskýho plátku řekl, jak kreslil toho svýho vysmátýho Lenina a stíny rozmazanýho ostnatýho drátu kolem rudé hlavy. Co znamenají černý a šedý davy všude. Že je to ironie. Jen ironie. Ona mi to Veronika ukazovala. Kopii. Fotku v anglické knížce. Originál někdo zničil, ještě než výstava pořádně začala. Hned jak to vyšlo ve všech francouzských novinách a mluvili o tom na Hlasu Ameriky a Svobodné Evropě, tak ten obraz zmizel. "

-"Nevěděl jsem, že Veronika má tak slavnýho tátu" řekl Čeněk.

-"Nikdo tady neví, že je slavný. Je slavný u policajtů. Být takhle slavný, je prokletí."přivře oči Rosťa." Kdyby nebyl tak slavný v cizině, tak dávno někde kope uran. "

-"Je jedno, jestli kopeš uran, nebo maluješ obrazy. Každá práce je potřeba. Prý v dolech dobře platí."nepochopil Čeněk. "Ale to se divím, že nedostal deset let ve vězení za hanobení Lenina."

-"Prý se za něj přimlouval francouzský ministr zahraničí."vycenil zuby v úsměvu Rosťa "Chodíš do třídy s dcerou slavného malíře a nevíš to."

-"Chápeš, že její otec možná pomáhá nebo pomáhal kapitalistům, zavilým nepřátelům komunistů a všech pracujících? Oni nás nenávidí a Veroničin otec jim pomáhá. Vědomě nebo nevědomě. Pomáhá nepřátelům. Zrazuje naši zem."

-"A proč by nás měli nenávidět? Proč by měli nenávidět mě? Já jsem jim nic neudělal. Já žádnýho kapitalistu ani nikdy neviděl."

-" Nenávidí nás, protože my jsme komunisté a oni ne. Protože máme pokrok. A oni jen zbraně a temnotu. Snaží se nás rozdělit, aby pak snadněji mohli přepadnout naši vlast. Zabíjet naše lidi. Spálit naše domy. Nenávidí nás."

-"To je všechno, co říkali v rádiu, nebo sis ještě něco nechal pro sebe?"ptá se Rosťa znuděně. Ale pak pokračuje smířlivěji."Znáš přece Veroniku. Vypadá jako nepřítel lidu?"

-"Ono to není jenom v rádiovém vysílání. To slyšíš všude. Oportunisté, plutokrati, antikomunisté se snaží rozdělit naše pracující. Ovládnout nás. Vždyť si pusť televizi. Jsou toho plný noviny. Je to tak. Všichni to říkají. Teta byla loni v Maďarsku, tak o tom mluvila, že tam to už začíná taky. Za hranicemi na nás čiší povrchnost zisku, lež, mamon, lest a bezostyšnost. Vládne tam bezbřehá chamtivost a brutální bezohlednost kapitalistů. Přesně tak, jak o tom mluvili dneska ráno v rádiovém vysílání, když jsem snídal. "

-"Já jsem byl za hranicemi okresu a mamon jsem tam neviděl. To mě opravdu zklamalo. Už nikdy za hranice nepojedu."odmítl Rosťa jednoznačně Čeňkova tvrzení.

-"Chápu, co chceš říct. Já jsem za hranicemi republiky nebyl a chceš říct, že přeháním, že o tom nic nevím. Možná."rezignuje nakonec Čeněk. "Je mi jasný, že nikdo nemůže dávat vinu za činy rodičů jejich dětem. Možná že to podceňuješ, ale máš v něčem pravdu. Měli bychom vidět, že Veronika za své rodiče nemůže. Za svého otce rádoby umělce. Veronika je jiná. Veronika jistě není oportunista a nepřítel. Měli bychom se ji pokusit převychovat. Černá ovce je její povedený otec, který svými neuváženými činy poškozuje pověst naší vlasti a bratrských zemí."

-"Ona není vůbec ovce."souhlasí Rosťa. "Ona je spíš koza. "

-"Víš myslím, že bychom měli Veronice pomoci. Pomůžeme jí najít cestu mezi nás. Na naši stranu barikády. Nabídnout jí pomocnou ruku. Musíme jí dát jí šanci. V boji je každá paže dobrá.

-"Kdyby ses díval do talíře při snídani, zjistil bys, že sis na chleba namazal Rudý právo."kroutí hlavou znechuceně Rosťa a jde vyšrafovat podélný řez záchodem na tabuli.

-"Rudé právo? Namazat na chleba? Co tím chceš říct?"zamyslí se spolužák."To je přece zhola nemožné."

Veronika se vrátila a zjistila, že už Rosťa sice nečmárá na tabuli, ale Ruštinu si ještě nepíše. Co Rosťu přimělo k tomu, aby na tabuli čmáral takové nesmysly? Spolužáci v lavicích na tabuli stále nechápavě hledí na jeho kresby a pak si začnou připravovat učebnice a učební pomůcky k studiu hnoje. Veronika zatím nedokázala Rosťu přimět, aby si úkol dopsal. Místo psaní domácího úkolu Rosťa a Veronika zas provádějí nějaké pitominky. Tohle oni předvádí pořád. Zdálo by se, že Veronika a Rosťa jsou prostě dvojka k pohledání, nebýt toho, že jsou tak jiní. Pořád se škádlí a zlobí. Už od prváku. Přichází opozdilci. Učebna čtvrtého ročníku střední hnojařské školy se pomalu plní ospalci.

-"Už mi doma nebude přimrzat prdel!"jásá Rosťa a vrací se k tabuli a znovu je nadšený svými nákresy. Svět je pro něj nyní viditelně úžasným místem pro život."Jen se prosím rozhlédněte, je tu krásně na tom světě. Už žádné studené mísy před snídaní. Konečně si vychutnám ten hluboký uvolňující niterný pocit."lebedí si. Spolužáci Rosťovo nadšení a důvod k poskakování před tabulí zjevně nechápou. -"Ledová prdel prý dýl vydrží."upozornila Rosťu Veronika na výhody chlazení.

-"Co TY o prdelích víš."utrousil přezíravě Rosťa s pohledem na Veroničino hubené ostře formované pozadí."Co TY můžeš tak vědět o prdelích. Víš ty, kolikrát jsem odcházel do školy s plnou?!" obrací se zkoumavě na Veroniku, která si vedle něj ťuká na čelo."A dnes ráno jsem konečně odjížděl s prázdnou."usměje se blaženě."Už mi nebude přimrzat prdel k prkýnku."

-"No ty náš kluku. Jen se nám blahem nepomoč."plácá Veronika Rosťu po zádech houbou na tabuli."Jéééé! Sněží! Sněží! "jásá.

Rosťa a okolí se pohroužili do husté bílé mlhy. Do oblaku prachu. Do křídového prachu vystupujícího z houby na tabuli, kterou Rosťu Veronika poplácala po zádech. No normální je mít mokrou houbu a suchou hadru. U nás někdy taky. Ale dnes ráno je v naší třídě mokrá hadra a suchá houba. Zdánlivě nelogické. Nesmyslné. Tajemné. Ale houba byla několik dní zcela beznadějně ztracena, tabule byla tedy umývána mokrou hadrou. Znovu nalezenou suchou houbu však nyní Verunka užitečně využila při umělém zasněžování. Jak vidíte velmi prakticky. Uměle zasněžovaní spolužáci i vzadu v lavicích kuckají a kašlou. Ale přesto se baví sledováním dvojice. "Hlavně, že už máš teplo na prdel."chválí Rostíka Veronika. Soucitně pokyvuje hlavou."Musel jsi mít kruté dětství. Odkojený samicí polární lišky."říká chápavě Veronika. Rosťa neodpovídá. Blaženě se telí skrze Veroniku na tabuli. Úsměv až k zátylku. Veroniku to znervóznilo. On snad ani nevnímá spolužačku. "Víš jaký to bylo, když jsem zjistil, že záchod zamrzl? Když ani nešly otevřít přimrzlý dveře? " přivřel v palčivé vzpomínce oči.

-"A co jsi pak dělal? "ptá se Veronika netrpělivě "Když vám zamrzl záchod."

-"To byla fakt horká chvilka." bolestně se zatváří Rosťa a sklopí zrak. "Nebo dovedeš si aspoň představit, jaký to je ráno vstát z vyhřáté postýlky? Z pod teplé, laskavé a příjemně vlhké peřiny-"

-"Máš často vlhké peřiny? "zajímá Veroniku.

-" Víš jaký to je vstát z teplé postýlky a túrovat přes namrzlý dvorek? A pak si holou prdelí sednout na jinovatkou pokryté sedátko? " vzdychl Rosťa se zamženým pohledem přes horní okraj brýlí. Zdánlivě roztržitým pohybem teď zabavil Veronice mokrou hadru na tabuli. Nelíbilo se mu asi, že mu s ní utírala brýle. Původně neměly mít mléčné sklo.

-"Neplač už, brouku. Nebul. Utři oči."pokusila se Rosťovi Veronika znovu sebrat mokrou hadru, kterou jí vzal. Zkouší hadru připlácnout na Rosťův šťastný obličej."Vysmrk- vys - dej to sem - vysmrkej se."přetahují se o hadr.

"Už se nemusím obávat, že si na zledovatělém sedátku zlomím nohu. Už to nebude co dřív."básní Rosťa. "Už se nebudu muset na záchodě bát zbloudilých ledních medvědů. V chodbě budeme muset zapínat ledničku i přes zimu. Doba ledová skončila."podíval se na Veroniku a vydechl zmámeně. "Otec namontoval na záchod topení." Při té vzpomínce se zmocňuje Rosti nejspíš euforie a vzrušení. "Kdybys viděla ty nelidská žebra."

-"Hlavně že máš teplo na prdel."opakuje Veronika pohrdavě a odtažitě. Má Rosťu asi opravdu ráda, protože dělá všechno proto, aby si toho všiml.

-"Co ty víš o prdelích."znovu s nadřazeným tónem pochybuje Rosťa. "Ty nevíš vůbec, jak se cítí brouk potápník." Sedne si na prázdnou první lavici.

-"Brouk potápník? A ty snad víš, jak se cítí, broučku? "sedne si těsně za Rosťu Veronika, až se při každém pohybu mimoděk dotýkají.

-"Brouk potápník dýchá zadkem, víš. Musí vystrčit svou holou prdel nad hladinu pokaždé, když se chce nadechnout. A představ si, že třeba nastydne a dostane pořádný kašel. Dovedeš si to představit? "Jako by před sebou viděl v řece plavat holý zadek potápníka, který se nemůže potopit a pořád kašle a smrká, jak ho škrábe ho v zadku. "Chudák potápník, říkal jsem si vždycky. Chudák brouk, říkal jsem si. A hned mi bylo líp."

-"Ubohý hochu. Jak jsi asi trpěl, brouku. Nebožátko. "pohladí jihnoucí Veronika po tváři kamaráda vlhkým hadrem na tabuli. "Ubohý, avšak poněkud kluzký hochu." Zašklebí se odporem. Rosťa je viditelně stále myšlenkami jinde. Veronika ho asi nezajímá. To dívka těžce snáší. Navíc Veronice ten darebák zase sebral mokrý hadr.

-"Ano. Vytápěné záchody, předzvěst dobré pohody!"s výkřikem opět komentuje své nákresy nadšeně Rosťa a představuje své nákresy dalším zmateným příchozím, kteří nechápavě hledí na tabuli, když usedají do lavic. Tuto důležitou poznámku napíše ještě rychle na tabuli a dvakrát podtrhne. Konečně jeho náčrty dávají smysl. "Já sem tak šťastnej. To je druhá nejdůležitější změna v mým životě."vzlykl Rosťa a obrátil se excitovaně směrem k Veronice. Konečně se věnuje trochu i Veronice. Dívá se jí svýma čirýma důvěřivýma očima v obličeji rovnou doprostřed její škodolibě šklebící se tváře.

-"A co byla ta první nejdůležitější změna?"ptá se Veronika s poťouchlým výrazem. "Hm? Naučili jste se na záchodě splachovat?"

-" Ta první nejdůležitější změna nastala, když jsem potkal tebe."tiše a romanticky řekne Rosťa. Veronika zmateně polkne slova úžasu. "Ne, to byl vtip"rozesměje se Rosťa na celé kolo. Verunka ho kopne do kolena. "To bylo, když ten záchod postavili."

-" Je aspoň splachovací? "sešpulí naštvaně pusinku Veronika."Je? "

-"Víš, ty to zlehčuješ, ale já tam na záchodě totiž nechávám i kousek sebe."vysvětluje zklamané Veronice své niterné, nejhlubší pocity. "Kousek svého já. Své živé buněčné tkáně. A jak pak se asi musím cítit mezi rampouchy, nad tím jsi asi nikdy nepřemýšlela, že? Hm? Jak mi tam asi tak je? Dovedeš se vcítit do toho, co asi zbytky mé tkáně cítí? Opuštěné. Odvržené. "vyčítavě se ptá Rosťa. "Doba se ale změnila. A příští rok na jaře už bude moderní splachovací. Ne kýblovací."řekl důležitě. "Už dnes se ale ke mně na záchod můžou přijít ohřát i vědeckoprůmysloví revolucionáři."mává sevřenou pěstí Rosťa. "Můj otec sehnal a demonstrativně namontoval radiátor. Sám jsem ho natřel pestrou bílou barvou. Ten radiátor, samozřejmě. Ne otce. Uspořádali jsme s přáteli malou veselou oslavu nad plechovkou syntetické barvy a několika sklenicemi ředidla."

-"Ano. Vskutku zdařilá oslava." Ušklíbla se Veronika.

-"Putovní" spokojeně září Rosťa. "Chtěli jsme tě s Jindrou taky potěšit tou zprávou. Že barák je už skoro obyvatelný."

-"A než jsi k nám došel, tak jsi Jindrovi usnul s hlavou na klíně. Na zastávce."připomene Veronika.

-"Ale ještě předtím jsem v našem malém průvodu horoucně pronesl žhavou zdravici. Jen několik desítek teplem sálajících slov. Krleš, soudruzi."řekl slavnostním hlasem Rosťa. Prach z křídy Rosťu zřejmě dráždí v nose, protože přivřel oči, na chvíli zakryl nos pusu dlaní a pak ztěžka se nadechuje, aby pokračoval - "Tož jsem mohl dnes ráno uspokojit své celosvětové mírové potřeby a vydat ze sebe to nejlepší. He- pčááááá."

Ani jedno oko po tak dojemném vyznání nezůstalo suché.

-"Tak stihl sis ve vlaku dopsat úkol do sovětského jazyka? Dopsal sis ruštinu?"ptá se podezřívavě Veronika. "Máš hotový ten překlad?"

-"Ne."zavrtí hlavou."Mám na to svoje lidi. "

-"Takže ty sis ho nenapsal. "říká Veronika vyčítavě a prohlíží Rosťovi sešit "Ten úkol do ruštiny."

-"A pročpak bych si úkol do sovětského jazyka psal? Ty mi ho přece pomůžeš dopsat."usmál se, jak nejroztomileji dovedl Rosťa na Veroniku a rozvalil se bezstarostně na židli. "Ty ho máš, tak ho prostě opíšeš do mého sešitu. Že beruško."dodal sladce "Že mi ho napíšeš, Verunko berunko."říká vroucně, jako když medu ukapává. Je pravda, že se Verunka dokonce naučila velmi krasopisný Rosťův rukopis a vzala jej za vlastní, jen aby spolužákovi pomohla s domácími úkoly a dopisováním nedodělků. Ovšem samozřejmost Rosťova prohlášení ji nepotěšila. Uznávám, probírá v duchu pozitiva Verunka, že je sice výhodou že jsou mé sešity psány čitelným znatelně úhlednějším Rosťovským písmem, místo původních tajemných klikyháků, ale zato mě pronásleduje pocit, že jsem Rosťovým poskokem. Někdy mi to tak aspoň připadá. Hnusný pocit, být poskok. Hej poskoku, napiš mi ruštinu. Trochu mi to vadí. Někdy mě taky docela štve, že mi Rosťa dává viditelně najevo svou převahu nade mnou, zamračila se Veronika mlčky. On určitě ví, že jsem na něm závislá. Docela dost mi vadí cítit, jak moc jsem na Rosťovi závislá. Na jeho zájmu. Na jeho přítomnosti. Jako by bez něj bylo všechno jen poloviční. Jako by bylo zbytečné vidět něco úžasného, když to nemůže vidět i Rosťa. Asi ho potřebuju mít pořád vedle sebe. Nezneužívá ale Rosťa tak trochu toho, že ho potřebuju? "Že, Verunko berunko. Ty mi tu ruštinu dopíšeš." Jak se na mně dovede mile a prosebně podívat, zjišťuje Veronika. Ta příroda je ale někdy opravdu drsná.

-"Kde bereš tu jistotu, ty oslátore."zvedne levé obočí Veronika.

-"Výpočet statistické pravděpodobnosti."skromně sklopí zrak Rosťa. "Ty mi tu ruštinu dopíšeš. Prostě jako vždycky."

-"Tos vzal kde, ťutíne!"zamračila se Veronika. "Hmm?" Naštvaně Rosťovi shodila penál na zem. Tužky uvnitř zarachotily. Se zlomyslným pohledem vyčkává Veronika na nějakou uspokojivou reakci. Nic se ale neděje. Rosťa se tváří, že mu neshodila psací potřeby. Vůbec nic se neděje. Rosťa se mile usmívá. Čeká, až mu Veronika začne psát ruštinu. "Jé,spad-lo ti pou-z-d-ro." prohlásila Veronika tedy aspoň s překvapeným obličejem po chvíli. Rosťa tedy nasadil trpitelský pohled a smutně hledí na spolužačku. Pomalu a se smutným funěním se shýbl pro penál. Co to Rosťovi dneska je? Veronika má pocit, že je Rosťa nějaký nemocný, když se na ni nevrhl, aby ji zardousil. Přece mu shodila pouzdro. Vždycky se na ni vrhával a rdousil ji. Rval se s ní. Že by mu už skončila puberta? Tak brzy? Vždyť je ještě malý.

-"Chudák potápník, Verunko berunko." povzdechl si Rosťa" Nezavazelo ti to pouzdro náhodou?"otočí na Veroniku Rosťa vyčítavý zrak. Dívá se jí do očí svýma průzračnýma prosebnýma zraky. Dlouho a tiše. Veronika zhypnotizovaně zírá na Rosťu. Něžným pohledem. Tak oddaně a láskyplně. "Zavazelo, viď berunko."chápe Rosťa.

-"Náhodou ne." pronese nevinně Veronika. "Flákalo se tady ale už od rána." Vesele se usměje, spokojeně zamrká a opře se o lavici dlouhýma hubenýma rukama. Pokračuje ve vyprávění: "A pak najednou chytlo depku a spáchalo sebevraždu skokem z lavice. Asi bude už mrtvý. "posmrkla lítostivě a sebrala znovu Rosťovo pouzdro z lavice a přitiskla k němu ucho. "Prý jsi mu zlomil srdce. Ach bože!" Upustila s úlekem znovu pouzdro na zem. Rosťa sklonil pohled k pouzdru ležícímu na zemi. "Ty si mě vůbec nevšímáš, víš to?" fňukla Veronika "Koukej se mi do očí, když s tebou mluvím!"zaječela, když se sklonil pro pouzdro. Zvedla Rosťovi bradu, až mu zakřupalo v krku.

-"Eslise mi zlomilo péro..."zachrochtal očekáváním škod zkroušený Rosťa. Po hmatu zvedá a otevírá penál.

-"Proč by se ti lámalo péro hováde. Co jsi s ním vyoslil, že se láme, Budulíne ?"ptá se Veronika se spokojeným úsměvem. V hlase jí zvoní smích. Rosťa kontroluje pero. Všechno se zdá být v pořádku. I jeho vzácná obdivovaná pentelka.

-"Hnído." klepl Verunku přísně čínským perem přes dlouhý bílý úzký nos Rosťa. Je to smířlivé gesto.

-"Nestrkej mi péro do nosu."ohání se po peru Veronika.

-"Sory. Sem si asi splet světový strany. Kam ti ho mám zastrčit?" Marně se jí pomůcku Rosťa snaží jemně zasunout do některého z otvorů v hlavě. Možná zkouší, jestli nemá v nose ořezávátko. Jenže Veronika se dokáže dobře bránit. Její pařáty sviští vzduchem.

-"Ohledávám terén."vysvětluje Rosťa kvičící Veronice, proč jí perem přejíždí po krku. Verunka piští, že nemůže dopsat řádek. Azbuka jí vyskočila ze sešitu. Veronika dopisuje Rosťovi ruštinu. Domácí úkol."Neruš mě."okřikl Rosťa ječící Veroniku sehnutou nad sešitem silným, ale flegmatickým hlasem. Kvičící Verunka neposlouchá. Rosťa k ní proto promlouvá jako lékař na pacienta. Klidně a věcně. "Teď to může trochu zašimrat."řekne a lehce jako pírkem jí šimrá perem na zátylku. Veronika zakvičí. Rosťa zbožňuje Veroničinu husí kůži. Je tak krásně husí. Tak přirozená. Stoprocentně přírodní. Její napůl naštvaný jekot, zbarvilo nadšení, že je konečně objektem Rosťova zájmu. Své pero Rosťa nosí v elegantním penálu z měkké matné umělé koženky. Vzorek penálu připomíná kůži. Velmi si psacího nářadí cení. Kam se jí toto krátké, hladké, tmavě červeně zbarvené zahraniční čínské pero asi pokusí zarazit? Jak moc brutální bude? Je slušně vychovaný speleolog? Rosťa ale pokládá pero zpět do pouzdra a zaloví v tašce pod lavicí. Asi hledá vhodnější nástroj. Kladivo? Vrtačku?

Pero se po lavici nečekaně začíná kutálet dolů. Veronika totiž vstala a lavici na jedné straně zvedla. Asi už úkol dopsala. Za perem se sype celá lavice i sešity a učebnice přichystané do následujících hodin. Na podlaze se sešity a knihy mísí se svačinou v skoro homogenní směs. Rosťa nyní opravdu nemá úsměv v obličeji. Konečně lavici zkázonosná Veronika s rámusem opět postavila zpět. Na zem všema čtyřma nohama. Rosťův soused, který vedle něj sedí v lavici, si jen zvedl svoje sešity a učebnici si položil na kolena. Co mohl pobrat, drží stoicky v rukou, tiše sedí na židli a hřbetem ruky listuje v učebnici. Veroničiny a Rosťovy problémy jej asi vůbec nedojímají. Veronika je viditelně spokojená, že Rosťa se jí věnuje naplno. Plechoví papoušci v uších spokojeně poletují. Trochu rozpačitě a stydlivě Veronika pozoruje Rosťu. Jestli ho dost pozlobila. Sklopí stydlivě oči. Rosťa se teď asi pokusí přesvědčit Veroniku, aby mu posbírala jeho sešity, které rozházela. Jak ji přesvědčuje? Čím? Rdousí ji konečně? Tluče ji tlustou učebnicí Ochrany proti chorobám a škůdcům jako obvykle? Ale kdež. Rosťa se rozhodl Veroniku donutit důrazným a přísným hlasem.

-"Hezky mi to posbírej."

-"Ne."

-"Posbírej mi ty věci."

-"Ne."

-"Budeš tak hodná a posbíráš mi je?"

-"Ne."

-"Tak já si je posbírám, ale ty mi pomůžeš."

-"Ne-e."

-"Počkej v hodině. Ty dostaneš!"

-"A kdybych to nedostala, tak co?"ptá se Veronika. "Co bys dělal? Co bys dělal, kdybych to nedostala?"tváří se náhle Veronika vážně a tázavě nad téměř úplně vysypanou lavicí. "Co bys dělal? Hm?" Rosťa se na Veroniku smutně podívá, rozhlédne se po spolužácích, kteří si ale dvojice už dávno nevšímají a s povzdechem skládá své učebnice do lavice.

-"Jestli už tu svačinu nebudeš, tak já ji klidně dojím."říká spolužák a ukazuje na svačinu, kterou Rosťa zvedl ze země a položil na lavici.

-"Ne díky, ještě jsem ji ani nerozbalil, Miloši."odmítá nabídku Rosťa. "Já jsem se tady s ní jen válel po zemi, víš."

-"Já jsem od včerejška hrozně poštípaná. Asi od komárů."ohání se choulostivá Veronika, když ji šimrá Rosťa perem za krkem."Jsem všude samej flek."

-"Jóó ?" protáhl Rosťa se zájmem. Zdá se, že soucítí. Zajímá se o trpící kamarádku. Sleduje rád utrpení bližních?"Kde?"

-"Nóó . Tady na zadečku. Tři noci nespím." stěžuje si Veronika. V Rosťově hlavě chřestí myšlenky na komára, který píchal Veroniku. A taky na Veroničin špičatý zadeček. A co asi Veronika dělá, když nespí.

-"Fakt... to by mě zajímalo, co v noci provádíš. Když nespíš." zabručel. "Úplně se mi z té představy hrůzou srolovaly podkolenky. Co jsi dělala v noci, sama mezi nadrženýma komárama?"

-"Co tak můžu provádět tři noci po sobě?" podívala se se zájmem Veronika. Sama se pokouší povzbudit Rosťu k oblíbené hře.

-" Podle mě ses poštípala sama, aby sis připadala zajímavá."

-"Co se tak dá dělat tři noci po sobě? Třela jsem asi bábovky do zásoby. Co myslíš, ty čunče." povzdechla si pubertální Veronika s kritickým pohledem. Ale ji by stejně žádná špinavost určitě ani ve snu nenapadla. Vždyť je to vlastně ještě dítě. "Co se tak dá dělat tři noci po sobě? Co zrovna tebe asi tak napadá? Jsi nechutný."

-"Já nevím. Mě nic nenapadá. Jenom komáři mě napadají. Zatím napadali vždycky sestru. Až teď i mě. Já zatím spávám v jednom pokoji se sestrou."vypráví Rosťa. "Ona má sladkou krev a tak na mně komáři nelezou. Teda obvykle. Až letos. Letos totiž pravidelně zdrhá v noci ven za klukama. Kvůli jednomu klukovi dokonce včera vyskočila z okna."řekl. "Ono se teď zas oteplilo, nebo co a tak vždycky navečer jsme měli pokoj plnej žízní šílených komárů. Smutně na mně koukali a měli takový hladový oči a jen tak chraplavě bzučeli, jak měli sucho v krku. Chudáci. V hospodě zavříno. Pod mostem se rojili rybáři. Komáři neměli kde spát. Museli spát u nás. A pak ještě sestra moje vyskočila z okna, takže jsem komáry musel vždycky kojit já "

-"Tvoje sestra vyskočila z okna?"vyděšeně vykulí oči Veronika.

-"No. Vyskočila z okna kvůli klukovi.Áááááááááááááááááááááááá - plesk." Rukou s tragickým výrazem Rosťa naznačil pád z výšky. Odhadem tak osm pater. Asi z okna paneláku. Úderem dlaně o lavici pak dokreslil i tupý náraz těla na zem. Plesk. Hrůza. Mlaskáním ještě dokreslil, jak daleko se hlava odkutálela. Plonk - ponkponk-ponkponkpoonk. Tragická nehoda asi. Mrkev v zimě.

Spolužáci, ale také spolužákyně v okolních lavicích, všichni, kteří pozorovali se zájmem pošťuchující se Veroniku s Rosťou, na něj překvapeně hledí. Koukají vytřeštěně na Rosťu. Vyděšeně. S lítostí, účastí a údivem. Jeho sestra vyskočila z okna a on si z toho snad ještě dělá legraci? Hledí na Rosťu a čekají, že k tomu snad ještě něco řekne. Že je to jenom vtip. Snad. Rosťa se směje a vidí, jak všechny okolo překvapil. ¨

-"Vyskočila z okna. No doopravdy."potvrdil znovu. Ona tak skáče z okna pořád. Normálně. Fakt. Pořád. Skáče prostě za klukama z okna. No vážně." opakuje. "My máme pokoj v přízemí. Okna jsou dvacet centimetrů nad státní silnicí." usměje se a roztáhne náruč."To není žádná vysoká úroveň. Proto jsme oba takoví přízemní. Ale my jsme všichni taková přízemní rodina. Jsme strašně povrchní. Ale máme doma takovou dobrou atmosféru. Žijeme totiž těsně nad úrovní povrchové kanalizace. Vedle baráku máme takovej hlubokej rigol. Strouhu. Pramení hned za hospodou. Dole pod záchodama. Nad tou strouhou máme okna. Prostě žádná vysoká úroveň. Proto ten skok moje sestra přežila. Přeskočila strouhu a byla ta tam. Jako luční kobylka. Hop. Hop." vysvětluje nechápavým Rosťa. A ukazuje rukou skákající kobylku. "A tak komáři oslintávali mně. Musím ty její útěky konečně nahlásit rodičům, aby sestře dali domácí vězení a komáři mě přestali vysávat. Je to tak. Bonzovat nebudu, ale hlásit to musím. Tady jde přece o zdraví. Sestra ještě chodí na základku. A ti komáři si zaslouží vydatnou stravu. Ne nějaké náhražky." říká ustaraně Rosťa.

-"To si asi komáři moc nedali do nosu. Zdechlino. Ty seš stará hniloba." konstatuje Veronika. S naoko zhnuseným výrazem si dobírá Rosťu.

-"Tak proč mě žerou." vrčí Rosťa a nechápavě rozhodí ruce. Já jim říkám, běžte za Verunou. Dá vám krejcar na tvarůžky."orazítkuje pěstí na lavici neviditelného komára a mává rukama při pokuse předvést, že posílá komáry za Veronikou. "Ale oni né. Dokonce už se na mě vrhaly i některý nadržený mšice. Šel jsem tuhle v létě po zahradě a byl jsem plnej mšic! Chytly mě za ruce, a že spolu půjdem někam do lesa. Málem jsem se neubránil. Mšice jedny. Jak jsou vlezlý. Všude. Nemohl jsem se jich zbavit. Asi je rajcujou moje nový trenky."mrkl na Veroniku. "Čevvený." žvatlá na Veroniku.

-"Tak ty nosíš dráždivé trenýrky a nic neřekneš! To si to dráždění necháváš, aby dráždily jen tebe žejo ?"

-"N- n-nechte těch sexistických žgryndů pořád." napomíná je chlapec z vedlejší lavice mírně.

-"Čeho?" ptá se Veronika.

-"Sexistických žgryndů." opakuje pomaleji hoch.

-"Mohl bys mi to pomalu zopakovat?" naklání se s horkým dechem k chlapci Veronika. Její roztouženě pootevřené rty zvlhčil rychlý dotyk jazyka. Má oči rozzářené vzrušením. Hraje, že ji to rozpálilo. Nebo se opravdu snaží, aby to tak vypadalo- že je hotová.

-"Nech-te těch se-xi-stic-kých žgryn-dů."nechápavě opakuje pomalu mladík. Naprosto zřetelně vyslovuje. To je u něj překvapivé.

-"Aáááááááá." Veronika sebou s přimhouřenýma očima a libým úsměvem ošije. "Hmmmmmmm. Ještě jednou a pomaleji." prosí mazlivě Veronika. Spíná prosebně ruce. Jako by nemohla ovládnout vzrušení, se Veronika svíjí. "Řekni to ještě! Ještě! Ještě! Ještě! A pomalu. Mě cizí slova strašně vzrušujou."kroutí se, zatíná svaly a slastně pohupuje hrudníkem. Zuby se vášnivě zahryzne do spodního rtu."Řekni to! Ty to umíš tak vyzývavě říct."vyhrkne Veronika.

-" Rosťa je za tebou, Veroniko. Řekni si jemu." směje se chlapec a hledá něco v sešitě. Veronika zklamaně vzdechne.

-"Rosťa mě jen zneužívá."vysvětlila přísně. "Myslela jsem, že ty jsi jiný."dívá se na spolužáka jako by byla postižená utkvělou představou. Jako by to tolik chtěla. Teď.

-"H-h-hele nehraj to na mně."červená se spolužák a se šklebem zkříží před sebou proti Veronice tužku a propisku jako symbol kříže na ochranu proti padlým andělům. Jako pravý vymítač ďábla. Raději dokonce otáčí hlavu na opačnou stranu. "Nevíš že m-m-mám rodinu, ty jedna, ty p-p-p-přelude?"

-"Jak to že nemám ještě napsaný můj domácí úkol?"sjede Rosťa Veroniku."Flákáš se a za chvilku je ruština."

-"Já jsem se totiž rozhodla. Já ti prostě tu ruštinu nedopíšu."praští Veronika Rosťovým sešitem hlasitě o lavici. Rozzlobeně. "Nic. Domácí úkoly si máš psát doma. A máš si je psát ty. Už dost. Já už je prostě za tebe psát nebudu. Ani do matiky ne. Nic. Žádné úkoly. Nic."

-"Berunko neblbni."uklidňuje Veroniku Rosťa."Vždyť já už nedokážu svoje písmo hodnověrně napodobit. Já už se bez tebe neumím ani podepsat. Klidně si tady sedni a dopiš mi to, beruško."

-"Je to pro tvoje dobro. Bude z tebe nezodpovědný flink, když za tebe budu všechno dělat já. Sedni si a napiš si tu ruštinu sám."

-"Rosťo ale už schází jen pár řádků."nakoukne do sešitu Veroničina sousedka."Tak si to dopiš."

-"To nejde."vysvětluje Veronika."On to z principu neudělá. Třeba bych pak chtěla, aby si domácí úkoly psal všechny sám. Že? "

-"No tak. Přece neblbni."prosí Rosťa. "Jde ti to líp než mě. Můžeš mi to aspoň dát opsat."

-"Mohla jsem. Neměls mě ale dráždit."

-"Já už to nikdy neudělám, Verunko."slibuje ustaraně Rosťa. "Já to s tebou myslel dobře. Operace žlučníku se dneska už přece dělá preventivně všem."omlouvá se za dráždění Rosťa. "Dobře. Dobře. Rozumím. Prostě ti to nevyhovuje. Příště teda raděj zkusím lobotomii. To je teď takové epes modes. Lobotomii dneska musí mít každej. Vlasy na patku a lobotomii. "

-"Ty sis byl určitě dvakrát, že jo."odhrne si pramen blonďatých vlasů z obličeje Veronika."Ale já ti ten úkol opravdu psát nebudu. Ani ti ho nepůjčím, aby sis ho opsal. Nepočítej s tím."kroutí pobaveně hlavou Veronika. "Já mám svoji hrdost, víš! Ty si myslíš, že jsem tady od toho, abych ti psala úkoly a napovídala ti!"

-"Nemyslím. Nemyslím. Vůbec ne." uklidňuje Rosťa Veroniku "Ale tak mi řekni, co mám udělat, abys mi zase psala úkoly a napovídala mi?" vyzvídá důvěřivě Rosťa "Mám tě poškrabat na zádech, hrdá Angeliko? Mám ti koupit žvejku?"

-"Jestli to nechápeš, tak to dělám pro tvoje dobro."zvedne obočí jako hrdá Angelika beruška Veronika.

¨-"To sakra nechápu."škrábe se na hlavě Rosťa" Já si doteď myslel, že pro moje dobro je, abych nepropadl z ruštiny a matiky."diví se.

-"Tahle škola tě má připravit pro tvůj další život." Cítí snad Verunka výčitky svědomí?

-"No nazdar. Jestli budu pro svůj život potřebovat ruštinu a matiku, tak to se na svůj život fakt těším."povzdechl si Rosťa."To se mi nestalo, že by mě třeba někdo v noci přepadl na ulici s výkřikem - Kolik je patnáct na třetí, nebo život! Kch? Kchch."drží se oběma rukama pod krkem a s vytřeštěnýma očima marně vzpomíná "Ale teď Verunko nemeškej, hezky dopiš ten úkol a potom si popovídáme, ju? "

-"Ne-e."vesele třepe hlavou Veronika. "Ne-e."Rosťa se na Veroniku káravě podívá. Tohle se mu nelíbí.

-"Hele broučku. Čas běží a můj domácí úkol nikdo nepíše. A já myslel, že už je hotový. Ty asi čekáš, až na pokyn, že. Koukni, nesmíš se na mně zlobit. Dneska je to opravdu naposled. Příští úkol už budu psát já."přede Rosťa. "Nenecháš se přece prosit. Jsi už dospělá. Víš co je to zodpovědnost? Víš. Já taky. Tak teď je to všechno jen na tobě."

-"Ty mě zneužíváš, pusinko moje. Zneužíváš! Dlouho jsi zneužíval mé dobroty. Víš jak si připadám?"

-"No rozhodně mi to musíš říct, až to všechno dopíšeš!"chápavě přikyvuje Rosťa. Dopíše mu tu ruštinu Veronika nebo ne?

-"Už jsem to řekla. Cítím se jako bys mě vysával." prohlíží si od hlavy k patě Rosťu Veronika.

-"To ne já, to komáři! "kvikne Rosťa "To jsem dneska nebyl já. Čestně! Čestný pionýrský." rychle vrtí nesouhlasně hlavou a cpe Veronice pořád svůj sešit do ruky. Veronika si sešit konečně od Rosti zase bere. Konečně. Tentokrát ještě napíše úkol a bude klid. Rosťa ji ukecá a na všechno zapomenou. Veronika se na Rosťu zubí. Všechno bude ok. Hotovo. Rosťa ji vždycky ukecá. Dosáhne svého.

-"Podívej se, co udělám. Teď zjistím, jestli se mnou chodíš jenom kvůli tomu, že ti píšu úkoly. Vytrhnu tady ten list ze sešitu. Stejně už je popsaný."křikne teatrálně Veronika a otevírá sešit na místě, kde před chvílí skoro napsala úkol z ruského jazyka. Rosťa se zmateně rozhlédl po spolužácích kolem. "Teď uvidíme, jestli jsem ti dobrá jen na psaní domácích úkolů". Ze sousedních lavic na něj ale kamarádi koukají stejně překvapeně jako on. "Tak co? Chodíš se mnou kvůli tomu, že ti píšu úkoly? Přiznej se."kouká hypnoticky na Rosťu Veronika.

-"Já jsem jí nic neprozradil!" volá na Rosťu z lavice vyplašeně spolužák. Kdo to teda prozradil? Kdo to Veronice řekl?

-"Taky jsem jí nic neřekl." vyhrkne Čeněk jako by se bránil nařčení. "Že s ní chodíš kvůli..." Raději rychle umlká. Došlo mu to. Je to venku. Už to ví. Veronika to už ví. A je to v háji. Tak tohle je konec. Veronika si asi domyslela, že s ní Rosťa chodí jen kvůli ruštině a matice. Tak teď už to ví jistě. Je to venku. Díky němu. Veronika se šíleně rozesměje. Oči má jako by podlité slzami. To je konec jejich kamarádství. Co udělá? Utluče asi Rosťu domácím úkolem do ruského jazyka.

-"To si přece nemyslíš."zbledne Rosťa.

-"Aleééé." podiví se Veronika "Já to věděla celou dobu. Věděla jsem to."sevře naštvaně rty. Věděla skutečně, že Rosťa s ní chodil jen kvůli ruštině a matice?

-"Co je tohle zas za blbost?"chytne se za hlavu Rosťa. Je konec. Dá se usoudit, že teď ho Veronika bude nejspíš nenávidět. Spolužáci kolem si to jasně myslí. Nechodil s ní, protože je spanilá a má červenější rtěnku než jiné děvčata ale kvůli ruštině a matice. Stresující. To musí zranit. Odsouzeníhodné.

-"Jestli ten úkol dopíšeš, tak s tebou budu chodit i přesčas!"slibuje Veronice nešťastně Rosťa. Zdánlivě lákavá nabídka. Rosťa stejně nevěří, že Veronika vytrhne list s nedopsaným úkolem. Určitě by ho nestihl do začátku hodiny dokončit. To by mu přece Veronika neudělala. Jsou přece kamarádi. Byli přece kamarádi. Ještě před chvilkou. "Neblázni ty oslíku prosimtě. "pokouší se uklidnit rozdivočenou Veroniku.

-"Neblázni, Veroniko, jak si můžeš myslet, že s tebou Rosťa chodí jenom kvůli ruštině a matice? Klidně se mně na to můžeš zeptat a uvidíš. To máš zase nějakej svůj záchvat méněcennosti, že."uklidňuje Veroniku Čeněk."Hezky si sedni a dej Rosťovi ten sešit, on si to dopíše sám."

-"Nechte toho, vy jste jak střelení."přidává se Veroničina sousedka z lavice. Marně chmatne po Rosťově sešitu. Veronika ucukne a drží sešit do Ruštiny jako toreador takovou tu červenou zástěru, jak se jí říká muleta. Třese se sešitem. Je jako v transu. Kdo to mohl vědět? Je jako šílená. Je asi blázen. Směje se tomu všemu. Kousek před Rosťovýma očima mává sešitem. Pak hned ucukne. A směje se. Rosťa marně chmátne po sešitu. Veronika je rychlejší. A vyšší. Rosťovy prsty minou okraj sešitu o hodný kus. Rosťa zuby zaťaté přemýšlí jak ze situace zase vybruslit.

-"Veroniko, tak dobře. Tak já si to dopíšu sám. Hezky mi ten sešit vrať." Cukruje, ale zatíná už zuby.

-"A ty to na oplátku na mě neřekneš."

-"Co?"

-"Že to na mně neřekneš?" usmívá se přátelsky Verunka. "Neřekneš- sim souško učitelko, sim to ona mi roztrhala úlohu, Veronika to udělala, souško učitelko. Já jsem to neudělal. Ona to byla. Slibuješ, že to na mě neřekneš?"ptá se Veronika."Pěkně prosím."

-"Čistila sis včera uši a zapomněla sis zase v hlavě vatu, že."vzdychne Rosťa.

-"Ty mě urážíš? Už zase! "pokrčila obočí Veronika "Celý dny mě jenom urážíš! Nenapadlo tě, jak se cítím, když do mne těma svýma poznámkama pořád reješ?"

-"Tak sory. Soráč. Příště si donesu vidle. "zvedá v omluvě otevřenou dlaň Rosťa. "Bude to lepší?"

-"On to tak nemyslí, Veroniko."přimlouvá se roztřeseně a zděšeně Růženka."Tak mu to ještě naposled napiš."vemlouvá se.

-"Ty mně urážíš."smutně a zahořkle vyčítá Veronika Rosťovi. Růženku Veronika úplně ignoruje. Teď už Veronika mluví skoro plačky. Čiší z ní zoufalství a zklamání."Já si ale můžu trhnout rukou, zapomněls?"Prudkým pohybem trhla rukou a natrhla list sešitu do ruštiny."Trhnu si i daleko víc. Klidně."

-" Jsou mezi námi lidé, kteří si myslí, že jsou vtipní. Ale ve skutečnosti vtipní nejsou."povzdechl si Rosťa s pohledem na natrhlý list unaveně. Nevytrhla ten list. Třeba ho nevytrhne. Jen ho natrhla. Ona to jen zkouší. Nic neudělá. Už za chvilku bude zvonit. Ta Veronika je ale stejně šílená. Vždyť už to Rosťovi nestihne dopsat. Profesorka mu to neuzná. To bude zas koule. Veronika je šílená. Ženský jsou šílený. Prostě šílený. Nevypočitatelný. Celý léta krásně fungují a pak jednoho dne jim hrkne v hlavě. Puk. Hrkne jim v kuli a je konec. Skoro celý čtyři roky píše Veronika úkoly a teď najednou cvak - konec. Rosťa ještě chce zkusit znovu - marně - chytit sešit. Přiskočil k Veronice. Veronika zvedla sešit do výšky. Malý Rosťa na sešit nedosáhne. Jen zespodu sešit smutně pozoruje. Pak stočí vyčítavý pohled na Veroniku. Veronika je jako kámen.

-"Ona to tak nemyslí, Rosťo."oroduje za Veroniku Růženka."Chce slyšet, že s ní nechodíš, jenom kvůli škole. A aby ti dávala opisovat. Řekni, že budete zas kamarádi a všechno bude zas dobrý."

-"A to zase né ."zapřel se Rosťa" Já s ní chodím, aby mi dávala. Jestli mi nebude ani dávat opisovat, tak budu chodit s Čeňkem, nebo s Jankem."

-"Já ti úkoly psát nebudu, Rosťo."prohlásí hned Čeněk rezolutně.

-"Víš, je to sice tvá soukromá věc, ale s Jankem už chodí Milošek. To byste si Janka museli zahřívat mezi sebou."pošklebuje se Rosťovi Veronika. Rosťův soused tady teď naštěstí zrovna není.

-"To mám za léta dřiny, která jsem s tebou strávil?" zlobí se Rosťa "To mám za to, jak jsem tě učil aportovat? Tolik jsem se natrápil, abys poslechla, když řeknu -Sedni. Aport. Lehni. A teď se mi takhle odvděčuješ? " zlobí se nedůtklivě Rosťa. "Dej mi pac!" Spolužáci poznali, že je to jen naoko. Nemyslí to určitě doopravdy. Rosťa se snad ani zlobit nedovede. Pěst si tiskne k srdci. "Ta hrdost co ty cítíš, není ale tvoje hrdost! To je moja hrdosť! Moja hrdosť na to, co jsem z tebe já dokázal udělat!"

Zdůrazňuje ť "To je moja hrdosť!" Mezi plamennou řečí Rosťa rychle, ale opět marně máchne rukou po sešitu. Veronika se rozesměje.

-"Titěrný prtě."zvedne ruku zas o něco výš Verunka "Ty si na mně prostě děláš nárok."vytrhne Veronika už s úsměvem list papíru ze sešitu, zmačká ho a pak sešit vrací Rosťovi. "Jenže já nejsem tvůj majetek! Víš! Nejsem tvůj zaměstnanec! "Hodí zmačkaný list po Rosťovi sbalený do papírové koule.

-"Jsi propuštěna."zavrčí temně Rosťa a s nadějí se podívá do sešitu. Snad je to žert. Třeba provedla nějaký trik. Snad vytrhla jiný list. Ne. Vytrhla správný list. Tak to je konec. Ona je snad úplně blbá! Ženský nejsou normální. Asi má zase krámy, nebo co. Fakt že jo. "To je konec."povzdechne si Rosťa nahlas, práskne se sešitem o lavici a zakroutí očima. "Panebože za co?" zasténá zničeně směrem k nebesům.

-"Rosťo, jestli se ale s Veronikou teď rozejdeš, bude mít pocit, že jsi s ní chodil fakt jen kvůli úkolům a opisování. Chceš, aby si to myslela?" ptá se Čeněk s největší naléhavostí. Veronika se na Rosťu podezíravě podívá se rty sešpulenými v malou tečku pod otazníkem ve svých očích. Pak se zase otočí. Sedí strnule v lavici a vypadá uraženě. Je otočená zády. Hledí sveřepě před sebe. Tak tohle je asi konec přátelství mezi Veronikou a Rosťou.

-"Myslela?"zděsí se teatrálně Rosťa a hledí nešťastně na roztržený a vytržený list se skoro dopsaným domácím úkolem."Ona? Veronika aby myslela? To by pro ni bylo něco nevídaného. Nóvum!" Rezignoval na úkol z Ruštiny. Třeba je dnes profesorka nebude kontrolovat. Ona si ruštinářka občas nevzpomene. Třeba nedostane pětku za nenapsaný úkol. Co takhle si vymyslet nějakou originální výmluvu? Třeba že domácí úkol rozkousala spolužačka, když ji učil aportovat. Nebo třeba - zapomněl jsem si sešit v hospodě.

-"Ona to s tebou Veronika myslí dobře."přidává se vemlouvavě Čeněk. "Chce ti jistě jen pomoci. Aby ses naučil psát úkoly sám. Získal vědomosti."Veronika se po těch slovech rozřehtá a plácá se do kolen. "Od toho přece škola je."přesvědčivě dodá Čeněk.

-"Děláš to pro sebe."kývne Veronika a se sladkým obličejem se otočí k svému bývalému kamarádovi. "Vyhecuj se, Rosťo! Rosťo! Bryskně se vyhecuj a dokaž si, že dokážeš dosáhnout až na mety. Zabojujme. Dokažme si."tváří se jak je plná zápalu. Napodobuje totiž třídní Majdu, která tyto výrazy požívá s oblibou "Dokažme si, že máme na mety."

-"Díky!"ožene se nerudně Rosťa sešitem po Veronice. Veronika uhne, ale směje se dál. "Opravdu jsi mě dostala. Teď se polepším."

-"Budeš si pak vážit víc i sám sebe."přátelsky říká Veronika se zvednutým prstem a otočená hladí ze své lavice Rosťu svou levou ploutví po hlavě. Ten se ožene cvakajíc zubama. Co teď. Za chvilku je ruština. Rosťa na dopisování kašle. Nestihl by to.

-"Já se stejně vsadím, že je v rozvrhu dneska změna." blesklo najednou Rosťovi hlavou. "Určitě. Určitě je zase změna. Co o tom víš!?" vstal a pověsil se sedící Veronice na záda. Lomcuje podezíravě její hlavou. "Mluv bestie! Mluv! Co víš! Řekni bídáku. Já to z tebe vymačkám! "

-"Nic nevím!"chrčí rozesmátá Veronika "Přísahám!"

-"Přinutíš mě k nejhoršímu!"křičí Rosťa "Mluv, obludo! Kdo ti platí! Kde jsi schovala MacDonaldovo zlato!"hrubě s ní cloumá " Jaká je dnes změna v rozvrhu! Mluv přece! Sic z tebe vytřesu duši. "třese s Veronikou stále mocněji. Veronika se nebrání. Rosťa ji se zvláštní citlivostí a pečlivě vybranými hmaty lechtá na břiše a bocích. A když zvedne Veronika na obranu ruku tak ji lechtá i pod paží. Takže Veronika přitiskne paži těsně k tělu a snaží se Rosťu setřást. Jednou rukou Rosťa cosi loví u sebe v lavici. Asi jí chce zarazit do hlavy nějaký tupý předmět. Pastelku nebo tak.

-"Mí-úááá-místo další hodiny jsou Stroje a zařízeníííí. Teď bude Bioška. Ruština nebude. "směje se konečně Veronika "Hni se hnise !" setřásá ze sebe konečně Veronika Rosťu. Utírá si krk který jí Rosťa zase už počmáral propiskou. A oslintal. "Chcípni, ty hybride."pomstí se symbolickým kopnutím do Rosťovy nohy.

-"Věděl jsem to samozřejmě od začátku."ztěžka ale spokojeně dosedl na svou židličku Rosťa. Zavírá oči štěstím. "Všechny orgasmy jsem jen předstíral. Udělal jsem to všechno schválně. Naschvál! "vydechne blaženě. Vyzařuje z něj uspokojení. Zespod lavice vytáhne na protest chleba a v klidu se cpe. "Vyřídí- mm-e si to po vyučování."slibuje s plnou pusou.

-"Já Rosťu obdivuju."kroutí hlavou zase Růženka. "Já bych Veroniku dávno zabila."

Nyní už klidný Rosťa zase Veronice předvádí, jak pojídá chléb, zatímco miliony lidí na celém světě hladoví. "Takhle jim třeba ujídám chleba - žmoulá kyselou kůrku - Takhle. Hele. A oni zatím umírají hlady." otevírá doširoka pusu, aby Veronika viděla teď už pokousaný dobře slinami promísený chléb, který ujídá hladovějícím. "Teď polknu, jo? Mám plný břuch. A oni zase nic. Chachachá. A zase si kousnu chleba- a zase jim ujídám. A oni zase nic. Tak jsem jim zase ujedl ze společného krajíce! To se mi zase bude dobře spát s pocitem, že jsem dnes vykořistil skupinu ubohých domorodců v africké buši." dáví se svačinou ještě před začátkem vyučování.

-"No fuj!" otáčí se od něj Veronika.

-"Že jsem jim ale krásně utrhl chleba od úst!" pochvaluje si Rosťa. "Takhle po ránu, na lačnej žaludek je to nejlepší. Ó to já ujídám, to bys mi ani nevěřila. I dva krajíce." Veronika nemá pro podobné žerty zřejmě pochopení. Každý ví, že zatímco my se máme dobře, chudáci v rozvojových zemích, nebo i žebráci bez přístřeší na Západě hladovějí. Umírají bez pomoci. Ve Francii hladovějící dělníci už vyhubili slimáky a zkouší jíst chaluhy, plevel, brouky nebo řasy. Prostě jedí, co najdou. I v nejbohatších státech chudí lidé umírají hlady. Není na tom nic k smíchu. Kapitalistický svět za našimi hranicemi se hroutí. Pýcha přepychových paláců předchází vždy úpadek, který logicky čeká všechny zahnívající kapitalisty. U nás není ani pýcha ani plýtvání. Neházejte chleba do odpadkového koše, připomínají vždy profesoři, dejte nedojedenou starou svačinu třeba doma prasatům. Nebo mladším sourozencům, dodává Rosť,jako další možnost recyklace odpadků.

-"Jen se nažer, až praskneš, ty odporná, odulá, kreaturo! Jednou přijde den a na ten tvůj pivní pupek dupne svou bosou okovanou nohou hladový kontrarevolucionář." slibuje Veronika neohroženě. Rosťa si vyhrnuje košili a prohlíží svůj hubený pupík. Doma Rosťovi říkají, že vypadá jako oteklá niť. Že by měl víc jíst. Rosťa nechce. Kdo by měl to srdce pořád utrhávat chleba se sádlem a cibulí od úst hladovějícím.

-"Ne! To ne!"prosí vyděšeně Rosťa. Zdá se na pokraji zhroucení. Jako by jeho dny byly sečteny. "To bude můj hrob! Sme přeci lidi! Na pupík ne!"

-"Jo! Zrovna na pupík!"

-"Já jsem ale pojištěnej!"zvedá výhružně prst Rosťa.

-"Já víc!"oboří se na Rosťu Veronika jako by nevraživě.

-"Já ještě víc!" žene situaci na ostří nože Rosťa.

-"Já jsem pojištěná nejvíc!"vyhrává Veronika. "Já mám strejdu u pojišťovny."

-"A naše sousedka vedle z ulice spadla na ulici z kola a má modřiny! Tady na..."zarazil se Rosťa "Prostě všude. Ona mě vzala k nim domů a tam mi je všechny ukazovala. Všechno jsem viděl. Heč. Viděl jsem všecko."blažeností chrochtá Rosťa. "Ty né, heč. Ty určitě nemáš takovou modřinu jako ona. Nechceš mi ukázat svoje jizvy?"

-"Nechceš ty, abych ti udělala nějakou novou?"

-"No vy dva jste se opravdu, až jste se našli." kroutí hlavou Růženka."To co vy dva, nikdo nedělá. Nemůžete se aspoň chvilku chovat normálně?" Zlobí se, protože Veronika do Růženky pořád žďuchá ramenem, nebo loktem, když se otáčí dozadu za Rosťou.

-"A jednou jsem viděl, jak si chlap cirkulárkou uřízl ruku! Heč! Peč!"

Veronika se natáhla na Rosťu, aby mu přátelsky poklepala na čelo učebnicí. Žduchla přitom zády silně Růženku, sousedku v lavici.

-"Co děláš, debile!"Růžence se přilepil nalakovaný nehet lakem k sešitu. Růženka naštvaně huláká na Veroniku. "Veroniko, měj přeci rozum. Najdi si nějakýho normálního kluka. To nevíš, že trpaslíci mají sádrový pindíky ? Prostě plácni rukou a toho skřeta už zaraž do země."nadává hlasitě. "Nebo vás rozsadím."vyhrožuje kamarádce.

-"Růženka říkala, že prej máš sádrovýho pindíka!" ptá se tiše, lísavě Veronika mrkajíc řasami na Rosťu. "Ukaž mi ho."prosí. "To se musí prověřit."

-"A ukážeš mi ty svýho pindíka ?"vyzvídá Rosťa. "Když ukážeš ty, ukážu taky."

-"Ty chceš, abych před tebou obnažila pravdu?" ptá se Verunka.

-"Mě ale jde skutečně jen o holou skutečnost." skromně říká Rosťa "Obnažení toho podstatného."

-"Máš už s obnažováním nějaké zkušenosti?"vyzvídá Verunka.

-"Panikááá. Jdéé Majda! Panikáá!" vbíhá naštěstí skokem spolužák do třídy a sedá si do lavice. Okamžitě se tváří jako důstojný středoškolák.

-"Haraka ! Haraka totemešo Magdalena!" vskočí za ním vyděšeně do třídy další divoch. Jeroným. Gestikuluje s rozčileným obličejem a mává rukama a pak ukazuje roztřeseně s výrazem nejvyšší hrůzy prstem na dveře. Napodobuje nemyté domorodé divochy z komiksů, kteří svým zděšením dávají kreslenému hrdinovi najevo příchod nestvůrného netvora z hlubin. Godzily nebo Kingkonga. "Haraka!"chytá se zděšeně za hlavu a pádí do lavice, kde se postaví do pozoru. Jeho spolužáci ztichli a podobně vztyčeni v lavicích způsobně čekají na příchod vyučujícího.

-"Tohle jednou neskončí dobře", řekla Verunce její sousedka Růženka. " Ty a Rosťa, vy dva se jednou -"

-"Pšt. Mašina jde. Pšt. Je asi ještě nějaká další změna rozvrhu. Matika není na dnešek ve změnách napsaná."utiší Veruna Růženku šeptem. Stojí tiše v pozoru. Vzpřímeně a se zrakem upřeným před sebe čeká na příchod Majdy. "Kdoví. Třeba má Rosťa opravdu... ...sádrovýho pindíka a stydí se za to."šeptne ještě Veronika. Ve třídě je absolutní ticho. Všichni tiše a trpělivě stojí. Čekají v pozoru a vyrovnaně na příchod třídní profesorky. Předpisově. Tiše stojí. Nehnut. Minutu. Napjatě. Majda totiž každou chvilku vejde. Stojí mlčky. Čekají. Skoro se ani nehýbou.

-" Víte proč Majda se tak vyžívá v tělocviku?"ptá se třídy nahlas Rosťa. "Doma ho nemá."

Třída se rozesměje a Majda v té chvíli vchází do třídy a všichni studenti buď rukama zakrývají v červeném obličeji smích, nebo se smějí a uchechtávají. Majda se zastaví ve dveřích a rozpačitě a pak podrážděně si prohlíží třídu. Pohledem nervózně zkontroluje svoji teplákovou soupravu s širokými lampasy a rukou si nejistě přejede obličej a dlouhé rovné vlasy.

Kapitola druhá

Kde snad vytušíme, kdo snědl Oparinovu teorii a kdo křupavé řízky. O dramatické situace nebude opravdu nouze. Celá kapitola vyvrcholí s otázkou nad mrtvým slonem, kterého Veronika chce přinést do školy - nic proti slonům, ale nebylo by lépe si raději pochutnat na pistáciích?

-"Dneska po vyučování zůstáváte ještě hodinu ve škole. Tento týden jsou třídní schůzky."oznamuje studentům jejich třídní, Majda. Celým jménem Magdalena Křtinská. Krátce Mašina. "Musíme dnes zamakat a bleskově stihnout volby předsedy třídy. Čím rychleji se to zvládne, tím dřív se odsud dostanete, abyste připravili stužkovací večírek. "Majda prochází před tabulí a mluví ke studentům. "Porveme se s tím co nejrychleji."

Do třídy vtančí profesorka Drobná. Vypadá překvapeně. Na zem jí spadlo ze složky v ruce několik listů. Nic nečekaného. Je přece podzim. S milým úsměvem si nechápavě prohlíží Najdu. Copak dnes není ta změna, která je napsaná v rozvrhu změn, ptá se její bledý obličej. Nebo už změnili tu změnu, kterou tam ráno přepisovali? Tu změnu co tam někdo napsal špatně?

-"Máte tady hodinu?"ptá se nerozhodně.

-"Já už jdu"pozdraví Majda kývnutím profesorku, která tady má vyučovat. "Hned budu hotová. "ujišťuje profesorku Drobnou, že je opravdu ve správné třídě a vyučovací hodině. "Taky vám chci říct, že z časových důvodů příští pololetí nemůžu dál vést doučování," obrací se na třídu "protože budu mít od ledna prváky na tělocvik. Takže vy, kteří jste chodili do doučování, bohužel nedostanete doporučení na vysokou. To padá. Vím, říkala jsem, že vám ho dám, ale nedám. Nebylo by to ani fér vůči těm co třeba nechodili a chtějí taky na vysokou."

-"Ale vždyť všichni co se hlásí na vysokou, do doučování přece chodili. Slíbila jste to přece."je rozčarovaná Veronika. Veronika na Majdu čučí jak puk, řekl by Rosťa. "Tak jak nefér? Vždyť jste nám to slíbila. " Majda vypadá ale klidně a vyrovnaně. Výčitky svědomí ji asi netrápí, přestože často říká, že vždycky splní, co slíbí.

-"Vždycky splním, co slíbím. Mám ale svá kritéria a ty jste bohužel nenaplnili, protože doučování od ledna už nebude. To jsem nečekala. Všechno se tím změnilo. Navíc se minulý týden rozhodli přihlásit na vysokou dva další studenti, takže není pravda, že všichni. Už jsem se rozhodla. Neříkám, že je to vaše vina. Není to ničí vina. Okolnosti se prostě změnily. Mám své zásady. Například svá rozhodnutí zásadně neměním. Vím, že jste si mysleli, že doporučení takhle dostanete zadarmo. Musíte na sobě víc zamakat, abyste doporučení dostali, nebude to asi tak lehké jak jste mysleli."

-"Vždycky jsme vám věřili."řekla Veronika "Já se tedy cítím zklamaná. Jako by někdo, koho si opravdu vážím, něco asi nesplnil."

-"Chce to ještě vypilovat, ale dramatické gesta a truchlivý obličej vám sluší. Ten si nechejte, Veroniko. Použijete ho třeba i u maturity a po přijímačkách na vysokou."doporučuje Majda kousavě.

-"Já bych měla hrozné výčitky svědomí, kdybych něco slíbila a nesplnila. "tváří se naštvaně bledá Veronika.

-"Výčitky svědomí? Já mám vaši třídu. Kam se na vás hrabou výčitky svědomí." Z Majdiny odpovědi sálá ledový chlad.

-"Jste upřímná, toho si všichni ceníme." souhlasí Veronika. " Nikdy jste zatím neměnila svá rozhodnutí."

-"Zásadně nikdy. Rozhodla jsem a nebudu nic měnit."řekla Majda. "A taky nikdy nemarním čas planými řečmi."Otočila se ke třídě zády a odchází. Tohle téma pro ni skončilo. Má snad někdo problém? Majda se tedy ještě obrací k profesorce Drobné a potvrzuje, že se vše v klidu vyřešilo. "Už jsem hotová, děkuji."

-"Já jsem taky hotová."ponuře pro sebe hlesne Veronika. "Naprosto."

-"Jen si to s nimi vyřiďte. Všechno co potřebujete." přikývne obřadně profesorka biologie Drobná. Ale Majda opravdu už mlčky odchází. Zavírá za sebou dveře.

Dveře se však po chvíli zase otvírají.

-"Pojďte dál!"vyzývá vlídně profesorka biologie neznámého za dveřmi. Někdo byl asi za dveřmi. Otevřel dveře a nevešel. "Tak pojďte. Položte to na stůl."Neznámý, kdo otevřel dveře, však nereaguje. Dveře se otevřely, ale nikdo nevešel. Asi ostýchavý student, nebo studentka. Nebo nějaký poťouchlý vtipálek. Schovává se za dveřmi. Zřejmě někdo s třídní knihou, nebo dokumenty pro vyučujícího. Že by některý student byl tak ostýchavý? To si zase někdo dělá určitě kašpárky. Profesorka vyšla před třídu, ale chodba je prázdná. Zavře dveře. Otočí se. Dveře se za jejími zády pomalu otvírají.

"Kdo to dělá? Kdo otevřel ty dveře?"ptá se soudružka profesorka. Pozorně prohlíží dveře, jestli nějaké táhlo, složený papír mezi přírubou, šňůrka, nebo jiný patent nezpůsobuje otvírání dveří. Ta drzost, myslí si asi teď. Jak to dělají? Dovolit si z profesora dělat šoufky je naprosto nedovolené. To je vrchol. Já to tak nenechám, říká si asi. Nic podezřelého ale zjevně nevidí. Tihle studenti jsou nevyzpytatelní. My jsme takoví nebyli nikdy. "Kdo otevřel ty dveře?" Podezírá viditelně úplně všechny. Bere to však s humorem a usmívá se. Je dnes taková veselá, má asi dobrou náladu a nechce si ji nejspíš nechat zkazit. Aspoň to tak vypadá."Kdo to dělá?"

-"To je velké tajemství."odpovídá jeden ze studentů záhadně. Pomalu přitom kývá hlavou a zděšeně přerývaně dýchá.

-"Nejspíš neviditelný němý bezhlavý duch hořícího osminohého pavouka." přidává otevřeně svoji verzi jiný student. A nervózně s sebou škube.

-"Takhle se obvykle projevuje fluidum. Psychokinetická energie mrtvých. Za kopcem je hřbitov. Třeba přišla na návštěvu nějaká zbytková energie."řekla jedna z dívek jako by věřila na oživlé mrtvoly a upíry. "Věříte na zbytkovou energii?"

-"Jestli to dělá někdo z vás, tak toho okamžitě nechejte."přísně řekla soudružka profesorka. Někdo mezi studenty se tiše směje. Profesorka vykoukne na tajemně tichou chodbu a rozhlíží se. Hledá magnet? Šňůru? Nebo bezdrátový časový spínač napojený na nafukovací servomotorek ovládaný cvičenou beruškou? Hledá asi, jestli nezahlédne ukrytého studenta. Po chvíli profesorce snad dochází, že nikdo ze třídy zřejmě záhadné otvírání nijak nekoordinuje.

-"Soudružko musíte bouchnout pořádně dveřmi."poučuje studentka. Profesorka podezřívavě hledí do chodby. "Bouchněte těmi dveřmi, když je zavíráte." ukazuje na dveře studentka. Profesorka poslechne. Bum! -dveře se odrazí, letí zpět a ještě dloubnou klikou do profesorky. Soudružka zlostně koukne na dívku, ale zkusí to ještě jednou. Bum! Nic. Znovu. Je vytrvalá. Bum. Prásk! Rána jako z děla. Profesorka raději zavřela oči. Ale dobrý. Konečně dveře drží. Profesorka spokojeně vydechne. Fluidum je pryč. Jestli neuletělo, tak z něj dveře udělaly plivanec jako lívanec. Můžeme se v klidu učit.

-"Takže -."chce začít profesorka téma dne. Přeruší ji dlouhé, ale intenzivní zaklepání na dveře. Fluidum? Jsi tam? Takhle klepe jedině dívka z třeťáka, která mívá často službu u vchodu a obvykle nosí třídnici od zástupkyně ředitele. V tuto dobu. Možná je ale už v tuto chvíli mrtvá a na dveře klepe její potrhaná mrtvola posedlá ďábelským démonem. Všechny zraky se otočí ke dveřím. Fluidum? Jsi tam? Dej nám znamení. Profesorka neodpovídá, tázavě se podívá na třídu. Jestli někdo nenapodobuje klepání na dveře klepáním zespodu na lavici. Náhodou. Jednou se kolegovi profesoru Weinlichovi stalo, že v hodině otvíral několikrát za sebou. Ale nikdo za dveřmi nikdy nebyl. Znovu se ale ozývá dlouhé opakované zaklepání. A po chvilce znovu.

-"Dále."odpoví tedy soudružka profesorka konečně na klepání. Raději nepůjde ke dveřím. Někdo opravdu stiskl kliku a otvírá dveře.

-"Přinesla jsem třídní knihu od soudružky zástupkyně, soudružko profesorko."usmívá se blaženě děvče a vchází do třídy.

-"Vás klepání asi vyloženě těší."bere si od dívky třídnici profesorka. Třída se usměje a dívka se sklopenýma očima a s ruměncem ve tváři odchází. Na co hned soudružka profesorka nemyslí. Na klepání. Dívka za sebou tiše zavírá dveře. Odchází. Zavřené dveře se ale znovu otvírají.

"Zavřete ty dveře někdo. Třeba vy Libore." ukáže na vyššího modrookého studenta s kudrnatými blond vlasy. "Měli byste ty dveře dát opravit."říká skoro bezradně soudružka profesorka Drobná "Ve třídě v které straší, učit nebudu."

-"Správně! Tomu říkám slovo do pranice!" souhlasí kudrnatý mladík radostně. Zatleská, až se mu rozzáří oči."Doufám, že vašeho příkladu budou následovat i všichni ostatní profesoři."dodává s nadějí. Vstává a odpochoduje dlouhými kroky ke dveřím a zavře je. Rázným úderem jednoduše vlisuje dveře do rámu. Dveře drží. Otočí se a ušklíbne. Mrkne jedním okem do třídy a okázale napne biceps. Jsem prostě bourák, říká jeho spokojená tvář.

-"Tuhle hodinu ukončím vysvětlením látky, kterou se budeme hlouběji zabývat příště."uzavírá hodinu profesorka Drobná "Pro vás to bude sice opakováním z osmého ročníku, ale osnovy to tak chtějí."krčí rameny soudružka profesorka."Berme to jako opakování. Učivo Biologie je, jako každá věda, souhrnem známých a vědecky ověřených faktů o pochodech, projevech a složení živých organismů. Přírodních zákonů. První kapitolou v učivu fylogeneze rostlin, je vznik života. Fylogeneze je sice takový apendix ve vašem učivu, ale probereme ho se vší seriózností. Je to opakování ze základní školy. Pořád dokola opakujeme to stejné. Já vím, že už to všechno znáte. Jak se život vyvíjel od jednoduššího k složitějšímu díky mutacím. Že ontogeneze je vlastně zkrácená fylogeneze. Všechno to víte. Že všechny druhy, všechno živé pochází z jediného předka. Prostě že znáte všechny ty přírodní zákonitosti. Ale tak to aspoň už teď lehce naťuknu."usměje se zábavná profesorka biologie mile a rozverně si rukou upravuje lokny. Vesele kudrnaté šedivé vlasy aspoň z části kryje tmavý odstín hnědé barvy.

"To téma vám bude blízké, protože jste také taková embrya, která musí projít ještě dlouhým vývojem, než z vás budou hotoví lidé. Opravdoví zahradníci. Hahahaha."směje se profesorka Drobná. Třída se taky směje." Hahahahaha ! " Zábavná vložka. Škola hrou. Veselá nálada prozáří těm embryím další den. Aspoň se tady v zahradnických rodidlech necítí tak opuštěně, když se ve třídě objeví veselá profesorka. Profesorka si spokojeně načechrá účes.

-"Jak každý ví, život na planetě logicky vznikl z nižších organických forem. Evolučně se měnil. Od jednodušších k složitějšímu. Bujel. Rostl a sílil."roztáhla ruce a rukama předvádí, jak moc na planetě asi život rostl."Od obrvené trepky, přes opici až k člověku."

-"To musela být pořádně ohavná opice. Jako ta moje." drží se za čelo Rosťa. "Mě se ale včera vyvinuly jen bolesti hlavy. Co jsem to pil? "

-"Já mám trepky ráda."hlesne tiše z lavice před ním Veruna. "Ty taky ne?

-"Ne. Trepky se mi hnusí."

-"Proč? Trepky jsou tak hezky chlupaťoučké. To ty rád ne?"

-"Víš o tom, že přijímají potravu a vyměšují stejnou vakuolou?" řekl Rosťa."A ani si nemejou ruce. Fuj."

-"A tak jak je tomu dodnes."pokračuje ve vyprávění soudružka profesorka "Od jednoduššího směřuje vývoj ke složitějšímu. Od primitivního k dokonalému. Až na vrchol. Až k člověku. Jsou tedy sice i jiné teorie a hypotézy jak mohl život vzniknout, ale při zkoušení budu chtít slyšet jen pokrokovou sovětskou Oparinovu teorii vzniku života. Ta je jediná pravdivá. Ty hypotézy vám jen nadiktuji. Jde o vznik života, za prvé, jako dílo nějaké nadpřirozené síly, nějakým kouzlem a podobné nesmysly. Za druhé infikováním planety jinou civilizací, například zelenými mužíčky. Mimozemšťani jsou ale jen v Americe, tam z nich všichni šílí, protože tam pořád útočí Marťani. U nás ne. U nás jsme všichni duševně normální."

- "Prejale v nějaké laboratoři v Americe mají těla mimozemšťanů."přihlásil se vyčouhlý kudrnatý Libor.

-"Ano. Už tisíce Američanů vidělo ufony. Je pro to i vědecký název. Říká se tomu davová psychóza. Zvláštní, že u nás ufony neviděl nikdo."

-"Třeba se to tady tají - jako se tají všechno o všem."zabručí Jeroným. Neodpustí si poznámku.

-"Nic se netají. A máte zvednout ruku, když něco chcete. Je to prostě tím, že mnozí Američané sice jezdí v moderních autech, ale skoro všichni jsou to povrchní, hloupí a nevzdělaní potomci vězňů, kteří se vyváželi z Evropy, aby se ušetřilo za vězení, nebo potomci lupičů a vrahů, kteří do Ameriky uprchli před trestem. Mnozí dospělí Američané neumí dnes, ve dvacátém století stále ani číst a psát a většina Američanů žije velmi bídně."ukončila debatu. "A vůbec. Kam se ale na nás hrabou Američani s ufonama. My v psychiatrické léčebně máme pacienty, kteří tvrdí, že nejen život na Zemi, ale i celý svět stvořili oni. Takže tyhle hlouposti o ufonech si ani podrobněji nepište. To vůbec nepotřebujete znát. Dost už o ufonech. Za třetí mohl na Zemi vzniknout život přenesením zárodků života pomocí meteoritů, nebo slunečního záření. To jsou sice plnohodnotné hypotézy, ale vyvrácené. Jsou ale aspoň vědecké. Zapíšeme si je." Zapisuje na tabuli názvy a krátké popisy hypotéz a přeškrtává je. Píše na tabuli Panspermická teorie. Obratem ruky přeškrtává nápisy na tabuli, která právě dopsala. "S dnešními poznatky víme, že jsou to všechno nesmysly. Jak víme, ultrafialové záření ničí zárodky mikroorganismů." Píše Hemlholtzova teorie- meteorická . "Na meteoritech, které se rozžhaví v atmosféře, ale také nemůže nic živého přežít." zapisuje na tabuli jednotlivé možnosti, jak život na zemi nemohl vzniknout. "Nepleťte si prosím slova meteorická a méterická .V tom je velký rozdíl." směje se. "To jednou pochopíte. Až budete dospělí." Potupně přeškrtává jméno další skolené teorie. "Napište si pod ty dvě hypotézy- Jsou obě vyloučeny."říká.

-" No prosím. Co budeme dělat,"povzdechl si Rosťa."Všichni sou posraní, že život na planetě ohrožuje jaderná válka. Blbost. Jestli vyškrtáme všechny hypotézy, tak jsme v prdeli. Život na Zemi vůbec nevznikne. "

-"Tyto hypotézy jsou dnes již díky pokroku ve vědě naprosto vyloučeny. My přece dnes už díky vědě naštěstí víme, jak život vznikl. Čtete o tom. Je to v televizi. Slyšeli jste to v rádiu. Je celkem zbytečné k tomu cokoliv dodávat. Život vznikl vývojem." Nápis pokroková sovětská koacervátová Oparinova teorie vzniku života, který mezitím krasopisně namalovala na tabuli, teď vítězně podtrhává. "Teď už víme, že život na Zemi vznikl z nižších forem života. Promiňte." uvědomila si chybu "Logicky samozřejmě z organických sloučenin. Sloučenin s organickou vazbou uhlíku. Určitě jste se o nich učili v Chemii v druháku. Z neživé hmoty se díky sovětské pokrokové Oparinově teorii zrodil život. Je zcela jasné, že ostatní teorie kromě Oparinovy teorie vzniku života z praoceánů jsou naprosto vyloučeny. No a na Ježíška a Mikuláše snad už opravdu nevěří vůbec nikdo. Vítěznou tedy zůstává po letech bádání jediná pokroková sovětská Oparinova teorie."poklepává na tabuli "Jedinou možností kterou budete muset znát je pokroková sovětská Oparinova teorie. Není to těžké učivo, že? Hahahaha."usmívá se zanícená profesorka.

-"Z čeho asi vznikla Veronika. Ze žížaly..."představuje si Rosťa šeptem. "Věda praví, že Veronika vznikla ze žížaly. Je vědecky jasný případ. Byla jednou jedna naštvaná žížala a ta dostala uhra . A tak vznikla Veronika."

-"Pokroková sovětská Oparinova teorie dala základ pochopení vzniku života." poklepala na tabuli hrdě profesorka. Už stovkám, ba tisícům studentů vyprávěla nejstarší příběh. Příběh zrození života. Života, který dospěl až ke svému vrcholu. Člověk, který je tím nejvyspělejším tvorem v nám známém světě revolučně proniká do vesmíru. Stále hlouběji a hlouběji. Nalézá vědu a podstatu hmoty. Nachází vědeckou pravdu a pokrok. Náboženstvím lidstva se stala věda a pravda. Smělou touhou lidstva je dobýt celý vesmír. Již tato generace zažije osídlení Marsu. Převratný rok 2000 se blíží. A jestli je na Marsu život, my s ním musíme navázat kontakt jako první. My, komunisté. Věda je nejsilnější lidská zbraň. Ve vědě je síla. Díky vědě dosáhneme vítězství. Zvídaví, rozumem vyzbrojeni, ideologicky zralí a po poznání stále hladoví lidé si pomocí vědy nakonec podrobí celý vesmír. Se zářivým úsměvem vyvolává spokojená profesorka biologie Drobná Čeňka, který se pilně hlásí. Velmi snaživý chlapec. Jsou to všechno taková roztomilá embrya. Taková milá zahradnická embrya. Zárodky něčeho zahradnického.

"Co mi chcete, vy zahradnické embryo.", říká se shovívavým úsměvem veselá profesorka rozšafně. Jsou to ještě děti. Jsou vlastně roztomilí, jako by říkala svým téměř mateřským úsměvem.

-"Nedávno jsem četl o ledových meteoritech, některé z nich byly původně snad částmi komet. Bývají složeny z amoniaku, prachu a vody. Ale prý obsahují i uhlovodíky." vypráví. Soudružka profesorka zasvěceně a vážně přikyvuje. "Některé ledové meteority mají na jedné univerzitě v Kanadě. A takové balvany ledu celkem často dopadají i na naši planetu. Uvnitř ledu by tedy nějaké zárodky mohly přežít průlet atmosférou. To by znamenalo, že meteorická teorie může platit."

-"Jak víte, tak je tato teorie vyloučena, protože s v atmosféře meteority rozžhaví na vysokou teplotu, kterou nemůže nic živého přežít."směje se profesorka."Teď jsem to řekla."

-"Ledové meteority se ale příliš nerozžhaví, protože led se nemůže rozžhavit. Dopadnou na zem a rozpustí se, nebo se nad zemí jako pára rozptýlí do vzduchu a spadnou na zem později. Třeba s deštěm, rozumíte." vpíjí se Čeněk do očí profesorce. "Jednoduché živé organismy by v ledu prostě mohly přežít."

-"Z vědeckých poznatků vyplývá, že život nemohl být na zem přenesen pomocí meteoritů. Možná se opravdu uvažovalo jen o kamenných meteoritech, ale my si musíme zapamatovat, že život na Zemi takto nemohl být přenesen pomocí meteoritů. Tak se to budeme učit."

-"Mám pocit " odpovídá Čeněk, který pořád ještě stojí " že byly zbytky bakterií nalezeny i v nějakých prehistorických kamenných meteoritech. Zbytky. Diskutuje se o tom, zda to mohla být třeba hornina původně vyvržená ze Země, která z vesmíru dopadla zpět na - ."

-"Tak vidíte. Pocházely ze Země. Takže nechápu, oč vám jde."přerušuje profesorka v lehkém záklonu.

-"Kosmonauti také z vesmíru prolétají atmosférou." pokouší se zjednodušit Čeněk. "A přesto přežijí. Nikomu se to nezdá zvláštní."

-"Jenže oni letí v kosmické družici. Uvnitř."shovívavě se směje profesorka. Dá hlavu na stranu a má zvláštní pohled. "Víte. Víte co to je družice? "

-"Ty bakterie ale také mohou letět uvnitř meteoritu."

-"Meteorit se rozžhaví. Je to kámen."dochází jí trpělivost. "Je to stejně všechno jedno. Ať je pravda jakákoliv, tak přední světoví vědci se shodli, že pomocí meteoritů nemohl být život přenesen na naši planetu. Nemohl."mávla nevelkou pěstí před sebe. "A když nemohl, tak doopravdy nemohl. Kromě Oparinovy teorie, založené na vědeckých důkazech jsou všechny ostatní teorie jen pouhými dohady. Vědci mají jistě přesné informace, nemyslíte? Ne. Nemyslíte. Tak o tom nebudeme už diskutovat." Čeněk si pohrává s ohněm. Jak dlouho asi bude profesorka tolerovat jeho protesty?

-"Ale ledové meteority mohly přenést život na Zem velmi snadno. To teď jistě chápete." ustupuje a sklopí hlavu Čeněk. "Proč tedy říkat že jsou vyloučené." zvedá opět oči plné otazníků.

-"Možná jste četl nějaké kreslené seriály o vesmírných příšerkách a vytvořil jste si podle toho svoje vlastní vědeckou teorii. Ale tohle není kreslený seriál. Jste ve vyučování. Tohle jsou věci, které se prostě musíte naučit."naznačuje profesorka Čeňkovi, aby si sedl. "A naučíte se je. Jako básničku. Předpokládám, že to pro vás nebude problém. Kdybych tohle chtěla po dětech v první třídě, tak by to zvládly. Dokážete to tedy taky, předpokládám."

-"Já jsem jen chtěl říct, že ty teorie nejsou podle mne vyloučené. Jsou jen neprokázané. A to je rozdíl. Chcete po nás, abychom zcela vyloučili teorie, které zřejmě nelze pominout. Chcete, abychom se učili nazpaměť nesmysly?"

-"Nesmysly? Věda nám dává jednoznačné odpovědi na všechny otázky. Vysoké teploty ničí živé organismy. To nelze vyvrátit. Stejně jako nelze vyvrátit výsledky Oparinovy teorie. Zahráváte si s mou trpělivostí. "

-"Třeba nikdo nezvážil možnost, jak by vysoké teploty mohly zárodky života přežít." Čeněk má dojem, jako by jej něco gigantického začalo drtit a on se té ohromné hmotě vzepřel. " Já vás chápu, ale zdá se, čím víc máme vědomostí, tím méně můžeme něco s jistotou tvrdit." Už si chtěl sednout. Ale ještě se narovnal. Rozhodl se profesorku potěšit. Vidí, že se jí vůbec nelíbilo, co říká. " Myslím, že nám to říkáte správně. Jak jste řekla je to blbost, že tu přistáli mimozemšťané a že úmyslně planetu infikovali. Asi ano. Nikdo u toho nebyl, ale já s vámi souhlasím. Ikdyž nemám vaši jistotu." Profesorka se spokojeně souhlasně usmála. "Jsem také jako vy pyšný, že právě Sovětský svaz a Strana je vedoucí silou v oblasti vědy a výzkumu. Jsem hrdý, že patřím k zemi, která je spojencem Sovětského svazu a svým pokrokem v oblasti vědy nepokrytě dává najevo převahu nad Západem, který žije prázdnou komercí. Já prostě jen mám určité pochybnosti. Nechci tedy nějak popírat, co tady říkáte, vy jste jen pedagog a děláte svoji práci. Já s tím jen nemohu úplně souhlasit jak. Nemohu s jistotou říct - tohle je pravda- tohle lež. A nemohu to říct právě proto, že tu jistotu nemám." Profesorce zmrzl úsměv na rtech. To je vidět. Je jasné proč. Čeněk řekl, že Drobná je jen pedagog. Jen pedagog. Tomu ostatnímu nerozuměla, ale tohle viditelně přehnal.

-"Pochybnosti nejsou na místě. Všichni vědci na celém světě se shodli, že je to takhle, že Oparinova teorie jediná jednoznačně, průkazně a jasně dokazuje, jak život na Zemi doopravdy vznikl."chrlí ze sebe profesorka. "Jsou to všechno známé vědecké kapacity a vy nám tady říkáte, že se oni mýlí, že to znáte líp, vy gumový meteorite. Ano. Jsem jen pedagog, ale nebudete mi říkat, co mám učit." trhne hlavou a zdlouha se opovržlivě nadechne. "Právě vy. Takové nedovyvinuté embryo. Takový trpaslík. Jste skoro o dva roky mladší než někteří vaši spolužáci a učíte mně, co mám učit. Oparinova teorie je jediná správná. Sedněte si už a raději mlčte než plácat směšné nesmysly o gumových meteoritech. Kterým se všichni smějí. Budíte jenom posměch."Několik spolužáků se opravdu tiše rozesmálo. "Musíme se držet vědeckých teorií. Vědeckých. Život na planetě Zemi probíhá podle přesně daných, jasných a neměnných přírodních zákonů, které musíme všichni dodržovat. Z které planety jste spadl vy, nevím, ale nikdo tady jak tu sedíte, určitě nemůže říct, jak život na planetě vznikl. Takže přestaňte podrývat Oparinovu teorii, nic přesného o ní stejně nevíte. Nikdo z vás u toho nebyl, děťátka, aby mohl říct, jak život na planetě vznikl. " řekla už smířlivěji.

-"Ano. Předpokládám, ...já odhaduji, že vy ano. Že víte o Oparinově teorii něco víc."usoudil Čeněk nahlas. Zvedl sklopenou hlavu. "Oparinova teorie je samozřejmě pravdě asi logicky nejblíže, ale slyšel jsem, četl jsem,... "rychle se snaží formulovat Čeněk, ale nedokáže si vybavit název knihy, nebo autora " ..., že Oparinova teorie zůstala jen ve stavu takové bílkovinné polévky, která se dále nevyvíjela."rozpomněl se. "Že navíc prostě vůbec nešlo o žádný průkazný pokus. Jen o takovou polévku z jednoduchých sloučenin blízkých bílkovinám, které nejevily žádné ze známek života a dále se nevyvíjely. Že tedy nešlo o pokus, kterým by vznikla živá hmota. Že šlo jen o syntézu anorganických látek na organické sloučeniny a výsledek vzhledem odpovídal jednoduchým buňkám. Že ve skutečnosti vyrobil jen nějaké koloidy. Tedy technicky úplně odlišný produkt. Četl jsem, že Oparinova teorie je pořád jen neprokázaná hypotéza, která navíc byla navíc celá uměle upravena, aby výsledky odpovídaly očekávání. Jsou prý vědci, kteří říkají, že je to celé vlastně podvod." tázavě se podíval na profesorku. "Nechcete nám k tomu něco víc říct? Na obhajobu? Nevíte o tom něco bližšího? Je to podvod nebo ne? Nevíte, jak to s tou polévkou vlastně dopadlo? Jestli tu polévku v Sovětském svazu ještě stále studují? Nebo nevíte, zda se ta polévka třeba nezačala, třeba teď, po letech, nějak dál vyvíjet?" Profesorka mlčí. "Nebo jestli třeba nebyla zničena za světové války? " Čeněk chvilku čeká na odpověď. Profesorka neodpovídá, ale je taková bledá. "Víte o ní třeba něco bližšího?"

-"Honzo, vstaň! "rýpnutím pravítkem probouzí spolužáka v lavici před sebou Rosťa. "Prý jsi včera snědl někomu polívku. Byl jsi to ty? "šeptl.

-" Já ji nesnědl. M-m-možná to byl Miloš, soudružko."brání se Honza v pozoru a upoutává tak pozornost na sebe. "On má pořád hlad."

-"Sedni si Čeňo."sykla spolužačka.

Profesorka vidí zvednutou ruku jiného studenta. ¨