Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Martin Šíl

Veliké bílé kolo

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Veliké bílé kolo

Martin Šíl

Prolog

Ta světla ozařovala celé údolí oranžovým světlem. Byla krásná, fascinovala ho. Vedle sebe vnímal Družku. Cítil její sladkou vůni a vnímal příjemnou blízkost mladého těla. Byla jeho. Vybojoval si ji. Dnes poprvé se dívají sami. A to veliké bílé kolo se za chvíli objeví.

Začal potichu zpívat...

I. Tajemství

"Neřeknu a neřeknu," smála se Tereza a bleskově uhnula, když se ji Robert pokusil vzít kolem pasu.

"Řekli jsme společně, tak společně, ne?" mrkla na něj.

"Nebuď blázen," přemlouval ji Robert. "Petr se tak jako tak dozví, co v tom je. A navíc tu za chvíli stejně bude. Tak proč bychom měli čekat? A neuhýbej mi pořád, jsi jako ještěrka."

"Právě proto, že tu Petr za chvíli bude, musíme počkat," řekla Tereza.

"Se vším," dodala mnohoznačně. Věděla, že by takovéhle věci neměla říkat, ale nemohla si pomoci. Ráda si hrála s ohněm. Navíc Robert nebyl žádný ohyzda. Měl krátké tmavé vlasy, modré oči... pevné tělo. Přesto pořád váhala, zda přijmout jeho stále otevřenější návrhy.

Důvod byl jednoduchý. Mladík drobné postavy a světle hnědých vlasů. Scházelo mu Robertovo výrazné charisma, ale měl v sobě něco, co ji lákalo a přitahovalo.

Nervózně si upravila krátkou sukni, která jí obepínala štíhlé boky, a usmála se na Roberta.

"Musíme počkat," opakovala.

Dovolila mu, aby ji konečně vzal kolem ramen. Ucítila závan jeho parfému a v náhlém návalu vzrušení přivřela oči. Jen na kratičký okamžik. Robert si toho nestačil všimnout. Muži si ostatně málokdy něčeho všimnou...

Vysmekla se hned, jak ji začal hladit po vlasech.

"Proč?" zeptal se. "Myslel jsem..."

"Nemysli a těš se," skočila mu do řeči. "To, co mám s sebou, nám možná změní život."

"Tak mě už přestaň napínat..."

"Nenapínám tě já, ale Petr." Vzpomněla si na jeho tichá slova tehdy u jezera. Dovolila mu tehdy, aby ji políbil. Jen krátce, ale stačilo to, aby se až nestoudně vzrušila.

Posadila se do trávy a před sebe položila černý kožený batůžek. Byl pevně zašněrovaný a téměř prázdný.

"Je uvnitř?" zeptal se Robert a dotkl se ho.

"Jistě....ale ještě ne. Až přijde Petr."

Posadil se k ní. Už se nepokoušel o žádné důvěrnosti. Teď už ne. Minula ta správná chvíle a navíc - zdálo se, že žádná správná chvíle vlastně ani nepřijde. Ale nevzdával se. Tiše vedle ní seděl a čekal. Na Petra, který byl bůhvíkde. Na Petra, kterého měl rád jako bratra a kterého chvílemi nenáviděl a proklínal. To když viděl, jak se k němu Tereza má, jakou má radost, když ho vidí, jak si dávají pusu na přivítanou. Jen na tvář, samozřejmě, ale s jakým výrazem. Žárlil. Neskutečně, neovladatelně, obludně. Nechtěl, ale žárlil. Když myslel na ty přátelské polibky Petra s Terezou, přestával svoji žárlivost ovládat. Raději se začal věnovat černému batůžku.

"Jsi tam?" zaťukal na něj prsty. "Otevřeš se mi?"

"Ovšem, že se ti otevřu..." promluvila tajemným hlasem Tereza. "Jen co bude správná chvíle. Ještě je čas."

"Jak to vypadá," řekl otráveně Robert, "Petříček má času dost a dost."

"My taky. Víc, než si myslíš. Hm? Nevěříš?" Tereza upřela svoje šedomodré oči na Roberta. Dlouhé světlé vlasy odhodila z čela a usmívala se. V tu chvíli by dal cokoliv na světě za jedinou noc...

Najednou se rozhrnulo křoví a vyskočil z něj Petr.

"Já...?"