Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Eliška Krásnohorská

Na svém

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Na svém

Eliška Krásnohorská

Když roku 1895 byla v Praze národopisná výstava, psal Havel Houška, rolník z Čejkovic, domů své ženě: "Milá Terezko! Děkuji Bohu, že nedbaje útrat dojel jsem na tu výstavu, abych zde pro naši obec získal poučení. Ta radost, ženo, s jakou úctou a chloubou se tady ukazuje vše, co uměl a udělal ten dříve opovrhovaný, že prý hloupý venkovák i jeho panímáma a dcerka! Jak se tady uznává a velebí všecko to naše i našich předků selské mozolení a ta naše láska k domovu a k jeho půdě! Vše, co si naši předkové vlastním vtipem vyrobili k dílu a k radosti své, jest tu na odiv, a lidé se na to dívají, jako by se modlili. Jsou tu naše světnice se vším i se selkami jako živými, chaloupky, i se starým dudáčkem opravdu živým, který hraje dle starodávné noty. A pyšní páni, kteří námi dříve pohrdali, teď se s námi přátelí a námi honosí. Jen ať Bůh dá, aby to přátelství potrvalo, když nám tak ukázal cestu k štěstí naší otčiny! Ta cesta - to je svornost a přejnost, práce a poctivost, tak aby každý dobře a věrně dělal, k čemu má hlavu i srdce a ruce."

Za tři dni, když se Houšek domů vrátil, přivítala jej žena Tereza, čtyřletá dcerka Jeníčka a dvouletý Prokůpek, chudáček slaboučký se skrčenýma nožkama. Však byl tu ještě v kolébce malý křiklounek, jehož tu dříve nebylo. Tatík jej políbil řka: "Vítám tě, synečku, malinký nový Čechu! Ženuško, aby byl hrd na svůj selský rod, dáme mu jméno Přemysl!"

"Dobře tak, tatíku!" řekla žena, "ale druhé jméno mu dáme, jako Prokůpkovi, po tobě: Havel, aby to byl také Havlíček."

Tak bylo novorozeně pokřtěno ve Chvojčí, kde byla fara. Kmotrem byl mu devadesátiletý starouš Macík, kdysi zámožný a teď nejchudší občan zdejší, jenž bytoval pod střechou staré chalupy za vsí na porostlině, kde se říkalo na Schovávačce. Houskové vždy žádali ke kmotrovství lidi nejchudší, aby se nemyslelo, Ze jdou k bohatším k vůli dárkům "do peřinky"; naopak sami obdarovali kmotra neb kmotru šatstvem ještě dobrým; tak i Macík šel na křest malého Přemysla Havla Houšky po dlouhém čase zas v neděravých botách a v slušném šatě.

Tatík Houška toužil se poděliti o krásné dojmy pražské se spoluobčany. Ty, které se patřilo pozvati, sezval tedy k "zelenému stromu" na skromné pohoštění po křtu a promluvil k nim srdečně, co viděl, slyšel a si myslil na výstavě. "Neznali jsme se, my venkované, teprve Praha nás seznámila. Každá krajina i dědina tam vyložila, co nelepšího měla zachováno a co ten český národ má ve svém lidu pěkného; my, jako bychom ani k národu nepatřili, nedbali jsme a pronedbali; škoda! Také jsme z dobrého jádra českého, ač nedaleko k nám z Rakous a leckde okolo se dost přiněmčilo, - leccos bychom tu měli svého, pěkného, ale na výstavu je zmeškáno.. Jen aby nás nevystavit někdo jinak, v novinách k naší hanbě..."

"Cože, k naší hanbě?!" rozdurdil se obecní starosta Fousek. Houška opatrně pohlédl na starouše Macíka, jenž unaven chůzí ke křtu a nezvyklým na pitím, za stolem usnul. "Než se děda probudí, mohu mluvit," pravil Houška. "Nechtěl bych, aby někdo vypodobnil Čejkovice asi takhle: mafií tam poctivého de-vadesátníka, který tam před padesáti lety byl váženým rychtářem. Ale když mu osud vzal děti, vnuky a všechen majetek, nechávají ho tamhle na seníku na Schovávačce přespávat z milosti přivandrovalé Němkyně Fišerky, třebas o hladu -"

"Pomalu, Houško!" ohradil se Fousek; že Macík sestárnul, osiřel a zchudl, můžeme my za to? Že o hladu? Koukněte naň, jest živ a zdráv; a kdo jej živí? My, jen my."

"Ale přec je to jen almužna," řekl Houška. "Jste k němu dobří, vím to. Ale udělejme si pořádek, aby nedostával někdy víc, někdy nic. Ujednejme, co mu kdo bude dávat, a určeme lhůty. Naše ženy ať po přehršlích peří mu seženou nějakou tu duchnu; Fišerce dáme trochu dříví, ať ho nechává spát v komoře a přihřívat se za dne v její sednici."

"Tam on, beztoho pořád vězí a kutí; přisluhuje jí při všem z vděčnosti za to, že mu již kolikráte vyhnala z těla nemoc svým kořením a svým zaříkáváním. To víte, že ona lidem pomáhá. A děda jen, jen kyne."

"Ať je tedy dlouho živ a zdráv!" dodal starosta Fousek. "Umluvíme se na všecko, až se sejdeme v radě."

Potěšením zjařen pravil Houška: "Kdyžjuž jsme v tom, dopovím všecko. Hleďte, sousedé! Mysleme si, že by na té po-rostlině za vsí stála "Schovávačka" jiná než pro tu Němkyni, útuleček - dejme tomu - pro tři, čtyři staré, chudé spoluobčany, - malý, čistý domůvek pro - pro koho? Ví jen Bůh, koho čeká bída. Macík také nevěděl... Sousedé, tu "Schovávačku" koupit, opravit, snad přistavět, vydržovat ten domůveček novou přirážkou z našich kapes... Nu! Nebyla by to pěkná náhrada za výstavu?"

"Promluvil bych s Fišerkou, umím trochu německy," hlásil se Cihlář Šejnoha. "Ale cihly na přestavbu přec koupíte ode mne, ne od Nováčka?! "

Zachmuřen odcházel Hlouška. Takový ohlas u spoluobčanů nalezlo jeho nadšení?! Místo svorného přičinění o blaho domoviny jen sousedská žárlivost? I zištná hned starost o prodej cihel...

"Jak to všecko víte?" žasl Přemysl.