Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Marie Hovorková

Že by fakt zázraky?

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Že by fakt zázraky?

Že by fakt zázraky?

Marie Hovorková

Obsah:

Pár slov úvodem

Život zastřený rouškou tajemství virgulí

Život bez roušky

Nemocnice

Léčící dlaně

Mítink pro věřící

Léčitel na Moravě

Geopatogenní zóny

Nabídka pobytu na zámku

Fakulta všeobecného lékařství

Cesta na zámek

Život zastřený rouškou tajemství víry

Konec psychotroniky

Nevěra

Rozvod

Karla

Víra

Claus

Autonehoda

Život v sádře

Levitace

Konec sádry

Janské Lázně

Ischias

Taxík

Ochrnutí

Světlo

Seminář o uzdravování

Jarek

Lednice

Betina

Žalm 20

Sporožiro

Zaspání

Stůl

Tajemný stop

Chřipková epidemie

Znovu v Janských Lázních

Cukrovka

Instalatéři

Ryby

Ježíš Kristus v Janských Lázních

Zázraky pokračují

Žalm 128 v praxi

Uzdravování

Pomoc navzdory neuzdravení

V zaměstnání

Martin

Uzdravování pokračují

Za minutu půlnoc

Nevzdávejme modlitby

Humor

Magnetofon

Elektro

Dialog s Bohem

Náhody a zázraky

Milá akce

Ne vždy se zadaří

Puchýř

Láska k Bohu

Vzdor vůči Bohu

Dilema

Mikrospánek

Černá kronika

Odposlechnuto

Kukuřice

Repete Janské Lázně

Chrápání

Malé děti ve stínu velikých zázraků

Dudlík

Slovíčko pro děti

Adam a Eva

Velbloudice

Krásná víra

Ještě amen

Hesla Jednoty bratrské

Tak tomu říkám víra

Konečně

Karel Gott

Zázraky bez zázraků

Bůh opět uzdravuje

Uzdravení versus nemoc

Benátky nad Jizerou

Apolenka

Zubní krček

Indie

Kostelec u Zlína

Kadeřnictví

Maminka

Kříž

Rudolf

Kuba

Známá neznámá

Smítko

Čekárna

Zázraky neberou konce

Televizní kapka intuice

Mrazák

Paměť

Dokumentace jednoho zázraku

Další náhoda

Náhradní klíč

Archiválie

Doklady

Útoky a stres

Dagmara

Že by fakt smrt?

Lurdy

Předtuchy

Káně

Petr

Strasti a slasti Janských Lázní

Anička

Gembler

Boží pomoc není na prodej

Zatmění slunce

MOKON

Terezka

Zrádné mince

Nepochopitelné mince

Sestra Hana

Provrtaná pětikoruna

Odpuštění

Nebesa zavřená na petlici

Cysta

Osteoporóza

Konec mincí

Letem světem

Moje otazníky

Nebeské perličky

Blýská se na časy

Moudra z Bible

Literatura z nebes

Anděl

Večer přiměřených depresí

Sen

Červená mašlička

Mateřské znaménko

Doslov sahá do Kambodže

Že by fakt Poltergeist?
Doslov

Pár slov úvodem

Psal se rok 1989, rok nabitý událostmi. V Americe se prezidentského křesla po Ronaldu Reaganovi ujímá Georg H. W. Bush, v Polsku Lech Walesa střídá Wojciecha Jaruzelského. V létě vzlétá raketoplán Columbia na tajemnou vojenskou misi a u nás doma v tehdejším Československu se schyluje k sametové revoluci.

Zatímco světové i domácí dění hřmělo jako dost rozjetý vlak, já měla starosti diametrálně odlišné. Poklidný a obyčejný život vdané ženy se dvěma dětmi se začal měnit v život zastřený rouškou záhad a tajemna, prostoupený podivnými a pro mne nadpřirozenými jevy. Čas bez tajemných a nevysvětlitelných jevů nikdy neexistoval, naopak patřil odjakživa k životu jako takovému.

Do té doby jsem žila a vnímala pouze okolní svět materiální a svět duchovní jsem nejenže ignorovala, já vlastně ani netušila, že ve skutečnosti paralelně existuje. Záhady, které jsem si nedokázala vysvětlit pouhým rozumem, jsem neřešila a nevěnovala jim pozornost. Až teprve krutá nemoc mi otevřela oči. Dech se mi mnohdy zatajil, ale než se úplně stačil zastavit, snažila jsem se napsat okolnosti, které mne v mém pokročilém věku nečekaně, no nicméně velmi mile překvapily.

Když jsem se rozhodla zveřejnit vlastní životní cestu za hledáním pravdy včetně všech výher i ztrát a uzavřít text pro vydání mé první knížky Zázraky? Ano, zázraky..., naivně jsem si myslela, že zázraky v mém životě už tak intenzivní nebudou. Mýlila jsem se, staly se důvodem napsání knížky druhé Pohár zázraků a posléze i tohoto pokračování. Hledáním a nacházením souvislostí můžeme mnohdy dojít i k nečekaným závěrům, jejichž pointa může mít burcující i poučný charakter. Pokud totiž všichni začnou mlčet, nedočkají se nikdy dnů, které by ukončily jejich zármutek a pomohly zahnat mučidla strachu z věcí příštích.

Moc bych si přála čtenářů se dotknout, opatrně je provokovat otázkou, zda bychom se neměli začít s někým dělit o nebesa, ale místy je i pobavit. Když se nebudeme křečovitě bránit záhadám, narazíme na ně na každém kroku. Zvu vás tedy na malý výlet do životního příběhu, který můžete odmítnout s posměšnou skepsí, který však můžete i přijmout a pokusit se ve Vašem životě o totéž...

autorka

P. S. O tvých svědectvích před králi budu mluvit a nebudu zahanben. (Bible)

Život zastřený rouškou tajemství virgulí

Život bez roušky

Do věku třiceti sedmi let mě nebavilo hrát si na život, já ho chtěla žít a mohu říct, že jsem jej i naplno žila. Když se mi nepřetržitě zdálo, že je můj organismus nabitý energií, kdy mi nevadilo ani praní, žehlení, ani dřez, zaskočila mě zrádná nemoc. Nejprve počala stávkovat pravá ruka. Bolest v zápěstí počala vystřelovat k lokti a během dvou dní byla ruka prakticky chromá.

Na ortopedii mi bylo řečeno, že mám zánět šlachy, ruku mám nechat v klidu a dávat studené obklady. Uběhlo pár dní a celá situace se rozhodla zrcadlovitě opakovat. Večer se ozvala mírná bolest v levém zápěstí a strach z rána se ukázal být oprávněným. Než jsem si nové ráno stačila osahat, bylo evidentní, že budou ruce chromé obě. Cesta na zdravotní středisko nic nevyřešila. Obklady na obě ruce, klid. Během pár hodin levé zápěstí v bolestech dohonilo pravé. Na štěstí obě děti byly již soběstačné. Dcera Karla na gymnáziu, syn Vašek v sedmé třídě základní školy. Po pár dnech se potíže počaly stupňovat. Nejprve v obou pažích vystřelovaly bolesti až k loktům, po týdnu končily u ramen. Po měsíčním postupu bolestí jsem se jednoho rána vzbudila a pocítila tupé bolesti v nohou. Nejprve bolesti zasahovaly části holení, ale po pár dnech se trvale zabydlely i ve stehnech. A to byl průšvih a náhlý zmar! Chromé ruce neunesly hrníček s čajem, na chromých nohou jsem se neudržela. Hrůzné a zřetelně patrné bolesti, skrze které jsem nehýbala ani rukama, ani nohama, byla jsem natažená jako šňůra. Za dvě hodiny stála před domem sanitka s cílem interního oddělení místní nemocnice.

Tři týdny v nemocnici situaci věcně nezměnily. V hlavní roli nemoc, která přinesla do života úzkost a plíživou nejistotu. Ta moje přišla bez varovně vztyčeného ukazováčku. Co pomáhá, když přijdou smutky? Podstoupila jsem řadu odborných vyšetření, ale všechna byla negativní. Byl to zvláštní pocit. Lékařská vyšetření negativní, ale končetiny stále plné bolesti a bez vlády. Tak, jak jsem přicházela do nemocnice, tak mě odváželi domů se závěrečným ortelem parainfekční zánět šlach a svalů. Doporučen byl klid na lůžku, léčba veškerá žádná. Dřív ani záhy mi nikdo nevysvětlil, co tato diagnóza znamená.

Následovalo mnoho týdnů ladem. Taková okurková sezona v posteli, pouze klid a bezmezná nuda. Veletrh nemocných dnů i nocí. Tu a tam jen za okny šedivé nebe s nízko letícími havrany. Odpoledne bývala přívětivější. Rozptyloval mě běžný hluk domácnosti. Muž se vrátil ze zaměstnání, děti ze školy. Všichni tři se průběžně zacvičili do situace, kdy v domácnosti absentují ženské ruce a nohy. Nikdy dříve jsem si vlastně neuvědomovala, jak dospělé děti mám. V minulosti jsem stále nad nimi rozprostírala ochranná křídla s myšlenkou, že jsou to malá kuřátka, která bez mé pomoci nemohou vegetovat. A náhle bylo vše jinak. Z malých dětí se stali během pár týdnů dospěláci, schopni se nejen postarat sami o sebe, ale i o nemohoucí matku.

Z klidu mě vyvedla jen jedna jarní děsivá bouřka, která lámala stromy, strhávala střechy a demolovala vše, co jí přišlo pod mračna.

P. S. Přijdou dny, kdy z toho, co vidíme, nezůstane kámen na kameni,

všechno bude rozmetáno. (Bible)

Bylo to v době, kdy jsem ztrácela naději, že vůbec kdy ještě budu chodit. Taková hloupá apatie vůči všemu. Nic nebylo nějaké, všechno bylo nijaké. Bylo by jedno, kdyby mě někdo přivedl k smíchu či slzám, prostě mi scházely emoce takové nebo onaké. Nelíbilo se mi nic na černo, nic na bílo, nic na přesno. Vše vniveč, vše se zdálo zhaceno. Zlom nastal teprve za pár týdnů, kdy ticho domácnosti rozezvučel pádný zvuk zvonku. S pugétem květů, balíčkem sladkostí a s tajemnou taškou dorazila má letitá kamarádka Pavla. Již v začátcích našeho přátelství jsem mívala pocit, že mi Pavlu kdysi poslalo "samo nebe". Teprve v budoucnu jsem měla možnost se přesvědčit, že ono to fakt udělalo.

Pavla mi přímo doprostřed postele vysypala různorodou směs vitamínů všeho druhu. Na noční stolek postavila sklenici medu a v mé bledé tváři rozsvítila opět plamínek naděje:

"Kamarádko, ty tady ležíš jako Lazar, doktorům je to fuk, léky nemáš žádný! To takhle nejde dál. Ten tvůj organismus něco skolilo a ty teď musíš to něco dostat zpátky na kolena. Tady máš kupu vitamínů, kterými se musíš cpát od rána do večera. Vitamíny - když nepomohou, tak neublíží."

P. S. Byl nemocen jeden člověk, Lazar z Betanie... U vrat jeho domu lehával nějaký chudák, jménem Lazar, plný vředů... (Bible)

Venku pozdní soumrak, já seděla na posteli a probírala se horou vitamínů. Usoudila jsem, že když nepomáhají lékaři, pokusím se Pavlu poslechnout. Teprve po dvou měsících jsem však počala cítit, že bolesti jsou o fous slabší, že konečně zvládnu i pochůzku před domem.

Přišlo léto a s ním lékařem povolený pobyt u rodičů na chalupě. Slunečními paprsky zalitá zahrada, spousta zeleně, to byl pravý balzám na chromé končetiny. Celý organismus jako by se chtěl vrátit do málem ztraceného života. Brouzdání ranní rosou v trávě, ozónem vonící vzduch, rodinná pohoda plynoucí ze školních prázdnin dětí, to vše mělo pozitivní vliv na pomalé uzdravování.

Uprostřed léta jsem se stala svědkem zcela zvláštního astronomického jevu. Žhavé léto nezvykle vstřícné slunečnímu svitu mělo za následek i velmi teplé noci. Chalupa byla plná lidí, dětí a moje matka, čtyřnásobná babička měla z toho shonu nervy na pochodu. Často pozdě večer chodívala ven na lavičku, zapálila si cigaretu a vzhlížela do nekonečných dálek svítících hvězd.

Poznámka:

Muž se ženou jedou tábořit. Postaví stan a večer se uloží ke spánku. V noci muž ženu budí:

"Podívej se na nebe a řekni mi, co vidíš?"

"Vidím miliony hvězd."

"A co si právě myslíš?"

"Viděno z hlediska astronomie jsou to miliony galaxií. Astrologie mi říká, že Saturn leží v konjunkci se Lvem. Co se času týče, usuzuji, že máme tři hodiny. Teologicky, že náš Pán je všemohoucí a my všichni jsme jen nicotně malí. Meteorologicky mi to říká, že budeme mít zítra krásný den. No a co to říká tobě, můj drahý?"

"Prakticky viděno, někdo nám ukradl stan."

Jednou ráno, když všichni seděli u snídaně, babička všem přísedícím oznámila, že viděla v noci v šumící zahradě nad protější mateřskou školkou velkou žhavou kouli, vznášející se vzduchem. Strohé babiččino sdělení bez žádné úzkosti v řeči vyvolalo nedůvěru u všech přítomných, včetně shovívavého přezírání jejího věku a ironický smích u dětí. Truchlící snílek rodu ženského u snídaně se rzí? Babička nadále jev nekomentovala, pouze dala vizuálně najevo svůj hněv nad nevěřícími Tomáši. Čekala porozumění a našla tíhu škarohlídů. Nic nového pod českým sluncem. Potvrzuje se fakt, že jsme generací, zbitou materialismem.

Uteklo dalších pár dní a situace se opakovala. V pozdních večerních hodinách jsem spolu s mamkou sledovala nebe, poseté třpytivými hvězdami, v teplem prozářené noční zahradě a snažila si aspoň představit kosmický prach v mezihvězdném prostoru. Široko daleko ani mráček jedináček. Náhle jsme v dálce zahlédly naprosto jasně zářící oranžovou kouli, vznášející se vzduchem. Byla to prazvláštní situace, něco velmi podivuhodného, neopakovatelný jev. Zírala jsem do široka otevřenýma očima na zvláštní úkaz a bála se pohnout. Ne, nešlo o zdrcující strach. Šlo o respekt z něčeho, co se vymykalo mému racionálnímu uvažování. Snad by se sem hodil výrok Marušky z pohádky Byl jednou jeden král: "Bála jsem se, ale hezky jsem se bála..."

Nikdy jsem nevěřila v nadpřirozené bytosti, nikdy jsem nepatřila k vyznavačům mimozemských civilizací, nebyla jsem věřící, snažila jsem se vždy uvažovat reálně a střídmě. Celé moje "náboženství" se skládalo ze dvou pojmů: Svatá Anna, chladna z rána a Svatý Martin přijíždí na bílém koni. Bylo mi sice jasné, že "nezničitelný" vesmír a záhada jeho stavebních kamenů ukrývá mnohé taje, o kterých dnes nemáme ani zdání, ale přesto jsem stála pevně na zemi a nikdy jsem se myšlenkami nevznášela kdesi v oblacích. Obrovská žhavá koule se noční tmou neřítila, jen nehlučně plula dál vzduchem. Babička držela chvějící se rukou zbytek cigarety a zmohla se jen na jedinou větu:

"Vidíš, koukej se pořádně, nedávno jste mne všichni považovali za blázna."

Já byla z toho na větvi. Neměla jsem na kahánku, ale zírala jsem kradmo, tupě ohromena a pokořena do dálky s mimořádnou úzkostí a vůbec mě nenapadlo, že jsem měla zburcovat celý barák, aby všichni měli šanci, podívat se na tu nádheru. Jakési zpřítomnění mystiky... Kotrmelec přírody? V takových chvílích neustává myšlení a člověk ať chce nebo ne, nechává pracovat na plný úvazek intuici. Signály snů? Všemu chyběl rozumný motiv.

Tu se otevřely dveře od domu a rozespalý Vašek vyšel ven na zahradu:

"Mami, co tady takhle pozdě v noci děláte?"

"Mlč a dívej se!"

Vašek měl ještě ve vzpomínkách své narážky typu tykadélek mimozemšťanů, jež vytrvale na babičku ironicky vykřikoval, a teď vidí, že nešlo o babiččin výmysl. Mysteriózní návštěvníci z vesmíru se ale nekonali. Pouze žhavá koule, vznášející se vzduchem. Plula neslyšně dál a dál, až se ztratila z dohledu. Přesto ve mně nevysvětlitelný atmosférický jev vyvolal, mimo vší logiku, pocit blízkých setkání třetího druhu.

Poznámka

Při psaní této kapitoly jsem si vzpomněla na dobu, kdy bylo výročí od začátku promítání filmu E. T. - Mimozemšťan a kdy jsem v rádiu poslouchala právě zveřejněné výsledky ankety:

"Co byste dali jako dárek mimozemšťanovi?"

Vítězkou ankety se stala jedna důchodkyně, se stručnou reakcí: Sebe.

(Ba, ba, napsat nějakou moudrost na horu lejster není těžké,

ale vyjádřit se exkluzivně jedním slovem, to je kumšt!)

Všichni se odebrali na kutě a druhý den ráno to vyprávěli zbytku osazenstva venkovského sídla. Všem bylo jasné, že nejde o babiččiny chiméry. Nikdo z nás se v podstatě nesnažil po návratu z prázdnin přesvědčovat své okolí o pravdivosti tajemného úkazu nebeských sfér. Nouze o dostupné údaje, nedůvěra v možnost neobvyklého a nepravděpodobného přírodního jevu, umocněná podezíravostí z podfuku a ze senzacechtivosti nás všechny umlčela dříve, než bychom mohli rozvíjet své teorie o původu tohoto neznámého tělesa. Navíc všechny naše teorie měly fatální nedostatky a neměly žádný záchytný bod pro fundovaný výklad. Lidé by to považovali za šíření utopie z nějakého hollywoodského trháku a já vlastně dodnes nevím, co to bylo.

Za pár měsíců jsem se v novinách dočetla o zajímavé výzvě. V Praze se uskutečnil ustavující kongres Československé archeoastronautické asociace, jež se začala zajímat o u nás donedávna znevažovanou problematiku UFO, psychotroniky a lidového léčitelství. Právě tato asociace vyzvala všechny očité svědky oranžových koulí (muselo nás tedy být víc), plujících nehlučně vzduchem, aby se přihlásili na jejich adresu. Neváhala jsem a popsala událost tohoto léta, přestože jsem věděla, že se skeptici tomuto jevu vysmívají a označují je za opilecké vize a psychické vyšinutí pozorovatelů, jež získají sotva chabou podporu veřejnosti.

Úřední místa prý často zakrývají fakta na toto téma, údajně proto, že se obávají celonárodní paniky. Tím spíš bylo pro nás fajn, navzdory vší nevysvětlitelnosti, že všechny zprávy o této bizarní události nezůstaly pod pokličkou, i když jsme dál všichni zůstali v nevědomosti...

P. S. Vím ovšem, bratři, že jste jednali z nevědomosti, stejně jako vaši vůdcové. (Bible)

Nemocnice

Prázdniny se nachýlily a mně byl na jedné kontrole u lékaře nabídnut invalidní důchod. Ne, do invalidního důchodu nepůjdu dobrovolně za žádnou cenu! Pět měsíců mne nechali lékaři doma bez léků a teď by se mě chtěli zbavit jedním razítkem u posudkové komise. Tak to tedy ne! Do práce jsem sice dojít nedokázala, ale psát mi postupně šlo, a to bylo hlavní. Pracovala jsem v kanceláři a na to jsem nohy nepotřebovala. Odmítla jsem důchod a nastoupila do zaměstnání s tím, že mě manžel do práce vozil.

Celý podzim s přízemními mlhami ušel, dokonce i zima se dala vydržet, ale sil zas rapidně ubývalo. Vrchol mého snažení bylo dobelhat se do práce a z práce domů. Po návratu už jen zase postel. Začínala jsem ten dřevěný kvádr nenávidět. Znala jsem to známé heslo, že život není nic jiného, než vstávání z postele a usínání v ní. No jo, ale u mě se to vstávání měnilo v pokus o vstávání. V minulosti mě ani nenapadlo, jak je super, když člověk může vstát i usnout bez bolesti. Celý organismus byl těsně před zhroucením. Zdravý rozum mi říkal - jdi k doktorovi, ale závodní internista mi již před nastoupením do zaměstnání milým způsobem vysvětlil, že jsem kdesi chytila bacil, který můj organismus ochromil. Zároveň mě ubezpečil, že dotyčný bacil odejde stejnou cestou, jako přišel, že musím být trpělivá. Měla jsem na paměti jeho slova, ale trpělivost mi v tomto případě jen "zašpinila pověstné růže". Styděla jsem se obcházet doktory a do nekonečna kňučet. Po ránu byl organismus jakžtakž odpočatý a cesta do zaměstnání se dala absolvovat. Ale v průběhu dne sil ubývalo a odpoledne jsem při chůzi jen očima měřila metry před sebou a energetický potencionál stále klesal. Kdysi dávno jsem závodně provozovala sportovní gymnastiku, a tudíž mi pohyb jako takový nikdy nedělal potíže. Když na to přišlo, byla jsem schopna ještě nedávno oproti mým vrstevnicím doma dětem předvést třeba i přemet.

O to víc jsem prožívala svoji svázanost, jež mi zpomalila životní tempo, ukázala na varovný signál mé zranitelnosti a deprimujícím způsobem odhalila nepříjemný pocit závislosti na ostatních. Tušila jsem, že jednoho krásného dne se už nehnu vůbec. Pomoc přišla, až když nohy vypověděly poslušnost úplně. Tehdy mi moje kamarádka, předsedkyně oddílu sportovní gymnastiky, vyjednala schůzku se sportovním lékařem, jenž zpochybnil diagnózu zánětu šlach a svalů a poslal mě na elektromyograf. Poprvé po čtrnácti měsících tápání jsem se od lékařky na neurologii dozvěděla pravdu:

"Proč jste nepřišla dříve? Vy jste u nás měla být již na samém začátku ochrnutí!"

Těžko říct. Život to tak chtěl. Žádné svaly, žádné šlachy, ale ochrnuté periferní nervy v mých končetinách byly praotcem mé nemohoucnosti. Ochrnutý organismus by měl být léčen hned a ani při včasné léčbě není jasné, zda se člověk vzpamatuje. Zde však měla léčba čtrnáctiměsíční prodlevu. Z obyčejného zánětu periferních nervů se časem a díky neléčení stal zánět chronický, a tudíž i ochrnutí jako takové chronické. Najednou jsem se ocitla v hlubinách přežívajících omylů a zrůdná obrazotvornost dané chvíle nebrala konce - jako by už byla každá diagnóza s pachutí nemoci, která mi zkřížila cestu, dokonána.

Byla jsem zdeptaná a v rukávech žádné schované trumfy. To je vám najednou jakákoli naděje rozbitá. Na jedné straně jsem byla ráda, že se konečně ví, proč organismus stávkuje, a že lékaři jsou mým problémům na stopě. Na druhé straně mi docházel zoufalý fakt, že onemocnění je doživotní a já tušila, že bude hůř. Člověk si může hystericky rvát vlasy, ale není mu to nic platné. Postupně se dozvídá, že v budoucnu nebude mít ani energii od toho utéct. Navíc jsem se začínala učit žít s představou, že jsem odsouzena prožít zbytek života v bolestech. Papírová verse diagnózy nebolí, ale ta skutečná třikrát ANO. Věru nesnadná situace, jež hrozí zlou budoucností a nedá se ničím utišit. Trpěla jsem vřavou dotazů k nočním můrám. Ty dotazy byly vším i ničím zároveň. Člověk je nejdřív nesvůj, a v zápětí je zoufalý a jakoby ušlapaný do dlaždic vlastní koupelny. Můj rozum neměl slzy, ale oči neměly rozum.

Informace lékařů byly, jako ostatně velmi často ve zdravotnictví, zředěné, opatrné a diskutabilní. Tu se mi opět počal svět bortit. Organismus se může částečně vzpamatovat, ale stejně tak mě může v budoucnu čekat invalidní vozík. S tím člověk moc nepořídí. Chtě nechtě jsem v duchu bojovala s myšlenkou drsné výpovědi, která mi ukazovala svět sice jako krásnou cestu, která ale nemá cenu pro toho, kdo po ní nebude moci chodit. Protože putovat napříč životem bez zdravých rukou a nohou, to je dost špatná perspektiva. Škoda, že v našem životě nestojí včas, po vzoru cedule POZOR ZLÝ PES, rovněž cedulka POZOR ZLÁ NEMOC!

P. S. Je čas boje i čas pokoje. (Bible)

Následoval několikatýdenní pobyt na kapačkách v nemocnici. Nemoc jako taková si nikdy nenechá vinu na svém triku. Naopak, natotata kalkuluje, jak napálit svou oběť až na ostří. Vzhlížela jsem vzhůru k nádobce, z níž pomalým odkapáváním stékal do mého těla léčivý extrakt. Kapka po kapce odměřovala vteřiny mého života a já jsem si uvědomovala, jak málo mohu udělat pro to, abych opět mohla mít spoustu života. Cítila jsem se prachmizerně. Kdysi někdo moudrý řekl, že je život kreslení bez gumy. Tak tady v té mé čmáranici by se mi byla bývala ta guma moc hodila.

Nemocniční svět je plný zoufalství, ale také plný naděje. Naděje je taková i často nedobytná pevnost, která má ale padací most a někdy jej i spouští. Dnes a denně jsem si podvědomě opakovala, že nejsem žádné ořezávátko, že naděje umírá poslední a právě motto o naději se pro mě stávalo hnacím motorem příštích dnů. Člověk se hnedle přece neposadí na zadek. Proti kruté přírodě musím sebrat poslední síly a bojovat. Zlá vidina invalidního vozíku se stále plížila do mých snů a já se bála, že jednou do takových snů budu muset v reálu na vozíčku vjet. Je to stav, jako když jste naloženi v sladkokyselém nálevu. Sladká je naděje, kyselá realita. Nemoc vám začne striktně diktovat každý pohyb. I kdybyste ji chtěli zlikvidovat nevybíravými fyzickými prostředky, nezmůžete nic. Jen vnímáte, jak vám teče do bot a jak si na vás osud ukazuje prstem. Vidíte, jak se právě ten osud snaží rozehrát fenomenální koncert nemohoucnosti v celém vašem revíru, a to se zlověstnou příchutí zrady.

Vždy se však nalezly i v nemocnici situace, které mi dokázaly odvést myšlenky od bolestí a trápení. Tak například za sousedkou, pacientkou ležící po mé pravici, se přišel podívat syn s klackovitým chováním, evidentně v pubertálním rozpoložení, jenž viditelně opovrhoval všemi společenskými konvencemi. Hormony se mu vařily jako v papiňáku a jeho poslední inspirací byly megahity na "plný pecky" jeho transistoru, u něhož se s naslouchátky v uších kymácel do těžko identifikovatelného rytmu. Jeho žluté prsty naznačovaly, že kouří jednu startku za druhou a na jeho džínovém obleku bylo na zádech všito heslo:

VŠECHNO JE NA HOVNO, JEN VČELY JSOU NA MED A I TEN JE NA HOVNO.

Po levici ležela maminka osmiletého Jirky. Ten jednou dorazil a dožadoval se podpisu pod domácí úkol, kde na otázku - Kdo to byl Gagarin - napsal jednu větu:

"Gagarin byl kosmonaut, který znal nazpaměť od začátku do konce kosmickou loď."

Poznámka:

Vzpomínka na Gagarina mi připomněla krásný dialog otce se synem z filmu Pelíšky (při pohledu na plakát na nástěnce):

"Co je to tady za hnusnou Máničku?"

"Myslíš Gagarinova bratra?"

Jindy přišel a prozaicky se ptá:

"Maminko, ty nejsi moderní matka, že né?"

"Já, jak jsi na to přišel?" odvětila udivená pacientka.

"No, na chodbě visí plakát, kde je napsáno MODERNÍ MATKA KOJÍ, ale ty kupuješ mlíko přece v krámě."

V běžném životě si to člověk ani neuvědomuje, ale právě tady si zasteskne nad známým heslem, že dříve než se nadějeme, sáhnem do kapsy a zjistíme, že nám v tom brání víko od rakve...

Z nemocnice jsem byla propuštěna domů, kde jsem v prvních měsících užívala desítky léků denně. Kromě hormonů, které měly za úkol nabudit ochrnutý organismus, tvořily zbytek vitamíny všeho druhu. Byla to až jakás takás vitamínomanie. Vzpomněla jsem si na Pavlu, která mi přinesla před rokem tašku plnou vitamínů. Jako by byla bývala tušila, že právě tyto mnohdy lidstvem opomíjené tabletky posilují nemocné tělo i duši.

Léčící dlaně

Ubíhaly týdny a měsíce. Organismus se zotavoval velmi pomalu, ale přece jen mě každý týden posunul o krok dál. Hněv ustoupil a já hledala nějaké schůdné východisko. Tou dobou jsem se začala zajímat o u nás tehdy dosti zřídka publikovanou léčbu, vycházející z Orientu, jenž chápal zdraví jako rovnováhu v organismu. Zájem o záhady tohoto druhu vyvolal můj syn. Vašek po dlouhou dobu mého ochrnutí nosil v hlavě myšlenku, že mě uzdraví. Právě jeho zájem o přírodní léčbu mě inspiroval, i když na mě jeho touha působila spíš jen jako objevitelská fantazie dětského snu.

Celé léto, s nadšením jemu vlastním, nosil cestou domů ze školy kopřivy a přesvědčoval mě, abych si nechala chromé ruce a nohy šlehat těmito rostlinami. Trpělivě jsem snášela žhavé pálení kopřiv, snad jen proto, abych mu udělala radost. Vašek byl doslova posedlý vůlí zlomit můj černou barvou namalovaný osud. Kdesi od svého kamaráda ze školy se dozvěděl o tom, že vyšla knížka pana doktora Jonáše Křížovka života, pojednávající o moudrosti orientální medicíny. Sháněl ji tak dlouho, až se mu to podařilo. Pročítal stránky o energetických drahách v lidském těle a vzal si postupem času do hlavy, že právě on má v rukou přebytek energie, kterou by mohl rozdávat.

Já jsem v něm viděla stále ještě dítě a nebrala jsem ho vážně. Vašek ale naléhal každým dnem, a tak jsem konečně svolila k prvnímu pokusu. Položila jsem se na břicho, on si poklekl k posteli, položil dlaně na moje nohy a počal se soustředit. Já se nejprve v duchu smála jeho naivitě, ale pak jsem zneklidněla. Když na mě pokládal ruce, měl je studené jako led. Po pár vteřinách se teplota chlapcových prstů vyrovnala s mojí teplotou, ale s přibývajícími sekundami počala v jeho dlaních teplota růst. Byla jsem tak ohromena, překvapena a zaskočena nenadálým jevem, že jsem zapomněla na celý svět okolo sebe. Žhavé dlaně setrvaly na mých nohou asi minutu. Potom je Vašek stáhl zpět:

"Tak co, pomohlo to?"

Pomalu jsem se vzpřímila a postavila. První pohled do Vaškovy tváře byl šokující. Chlapec stál přede mnou v obličeji smrtelně bledý, průsvitný, s velikými kruhy pod očima, které nikdy v minulosti neměl.

"Vašku, je ti něco?!"

"Ne, maminko, to bude dobrý. Mám jen velkou žízeň. A co tvoje nohy?"

Vyskočila jsem z postele a pospíchala do kuchyně mu nalít z konvice čaj. Když hltal velkými loky tekutý nerost, teprve jsem si uvědomila, že bolesti a slabost z nohou jsou ty tam. Nohy byly jako dřív, plné síly a elánu. Nedokázala jsem si to vysvětlit. Vašek dopil čaj, a když odešel do dětského pokoje, do mých nohou se opět pomalu, ale jistě vracely bolesti, kumulované se slabostí. Úleva, kterou jsem prožívala, trvala jen krátkou dobu, ale už ten fakt, že bolesti na čas odlétly do nekonečných dálek, mi bral klid a zároveň předestřel obrovskou šanci... Když jsem to poté Vaškovi sdělila, reagoval jedinečně:

"No vidíš, mami, to jsem ti předával energii pár vteřin. Až budu velkej, natrénuju to předávání na delší dobu a každý den tě nabiju jako baterii. Ochrnutí se bude vždy vracet, nejprve po minutách, po hodinách, pak po dnech. Když uvidí, že je proti mé energii bezbranné, vzdá ten boj samo."

Mně se ale i přes jeho optimistické úvahy Vašek nelíbil. Byl stále bledý a jeho přirozená barva se vracela velmi pomalu. Druhý den jsem se už nemohla dočkat, až se vrátí ze školy. Přišel jako vždy s kopřivami v ruce. Netroufala jsem si nahlas vyslovit přání druhého pokusu o přenos energie, ale on mě předešel sám:

"Tak mami, dnes energie nebude, dnes jsou prsty prázdné."

Pokynutím hlavy jsem odsouhlasila jeho výrok, ale nedokázala jej pochopit. Neuměla jsem si vysvětlit fakt, že syn sám předem dokáže rozpoznat, kdy nadbytečnou energii má a kdy ne. Po dvou týdnech, po poledni cvakly dveře a já zaslechla, jak Vašek u dveří rázně odhodil tašku a volá:

"Maminko, rychle si připrav bolavý nohy, já mám dnes zase tu energii. Už je zas tady!"

Tentokrát zaujal pozici tureckým sedem na posteli svého otce. Položil lehce chladné ruce na mé nohy a celý rituál se opakoval. Po chvilce, kdy se teplota nohou s ledovými prsty vyrovnala, opět pomalu začala růst teplota jeho dlaní. Cítila jsem nenadálý a nepochopitelný žár, který po jedné až dvou minutách mizí, aby se opět zabydlel v jeho prstech chlad. Odešla jsem do kuchyně připravit čaj a při návratu do ložnice jsem se chtěla synovi přiznat, že jsou nohy zase bez bolestí. Ale k mému přiznání nedošlo. Spatřila jsem syna, zhluboka oddechujícího, ležícího na posteli mého muže. Spal a na má slova nereagoval. Jeho jindy růžové líce byly bledé se světle šedavým nádechem. Lehce jsem jej pohladila po tváři a sedla si vedle něho. Přála jsem si, aby otevřel oči, aby promluvil. Bála jsem se o něho a slibovala sama sobě, že to byl poslední pokus, který jsem povolila. Seděla jsem u něho celé dlouhé minuty. Jeho oční oblouky se klenuly a vystupovaly z úrovně čela daleko víc než kdykoli předtím. Byl odmalička levák. Vzala jsem do dlaní jeho levou ruku, hladila ji a přemýšlela. Dlouho jsem přemítala chaotické události minulých dní a nedokázala je pochopit. Připouštěla jsem, že má třeba Vašek schopnost hypnotizéra, že sama bezděky podléhám jeho síle a vůli dětských dlaní. Po uplynutí asi čtvrt hodiny se opět do nohou vracely bolesti. Vašek spal asi hodinu. Měla jsem lehce obavy si připustit, že začínám vnímat, že jsme něco víc, než pouhé fyzické schránky.

Bylo by vůbec možné, aby jen proto, že jsem na čas uvěřila uzdravující schopnosti dětských rukou, bolesti samy na chvíli odezněly? Věděla jsem, že sama tu záhadu nevyřeším. Na koho se obrátit? Lékaři by mě nejspíš i se synem poslali na psychiatrii, kde by mně i jemu uchystali útulnou klec pro cvoky. Bylo to ve mně schované jako dopis, který je v šuplíku stokrát napsán, ale dosud neodeslán: Adresát neznámý...

Dialog s mým mužem byl na toto téma vyloučený. Manžel ani náhodou nepřipustil možnost léčby pomocí energie živočišného původu. Při prvním pokusu navázat s ním řeč rázným způsobem zpochybnil cokoliv, co jsem vyslovila. Vždy jsem si mylně myslela, že kdo je inteligentní, je ochoten i diskutovat. Diametrálně odlišný přístup měla dcera. Karla studovala gymnázium a byla vždy víc racionální typ děvčete. Vždy se zajímala víc o předměty technické než o vědy humanitní.

S přibývajícími týdny jsem vypozorovala, že i ona se pídí po oné zvláštní síle a vrtá jí hlavou logické jádro věci. Často vyzpovídávala bratra, jakým způsobem a na co se soustředí. Po čase mě požádala, zda by mohla zkusit energii i ona. Já jsem se nebránila. Teprve až po měsíčním snažení přišel den s velkým D. Kajka poprvé zvítězila nad svými chladnými dlaněmi a podařilo se jí prsty rozpálit přesně po vzoru svého bratra. A to byl začátek našeho závažného boje. Já jsem sice po všech pokusech cítila fyzickou úlevu, ale zároveň tak, jak jsem se bála o syna, počala jsem se bát i o dceru. Nechtěla jsem dětem další pokusy povolit, ale ty byly doslova posedlé vůlí mi pomoci, jako dva malí neúnavní výzkumníci. Já jsem stále nevěděla, s kým bych se mohla poradit. Obávala jsem se čím dál tím víc ublížení jejich zdraví. Oba mě usvědčovali, že jim přenos energie neubližuje, že jsou pouze více unavení, ale po delším spánku se únava ztrácí.

Pár pokusů jsem ještě povolila, ale při každém z nich jsem byla nesvá a slibovala sama sobě, že již příště nepovolím a objasňovat tajemné otázky nebudu. Stále mě však lákalo, když nic jiného, tak aspoň hledat možný zdroj této zvláštní síly. Je pravdou, že se mi zdravotní stav postupně zlepšoval, takže jsem si troufla nechat ukončit pracovní neschopenku. Lékaři mě ale na plný úvazek nepustili. Nechali mě absolvovat důchodovou komisi, a tou jsem byla odkázána do částečného invalidního důchodu. Nesla jsem to dost těžko. Po ránu byly končetiny jakžtakž pohyblivé, ale odpoledne jsem byla opět odkázána na postel. Chtěla jsem (kdo by nechtěl?) udělat vše proto, aby nemoc nehrála v mém životě hlavní roli. Tušila jsem, že "fit" už nebudu nikdy, ale snažila jsem se pochlapit, přestat truchlit nad tím, co jsem ztratila a docela se to i dařilo. Šlo sice o přehodnocení celého mého života, na druhou stranu mi nezvonil žádný umíráček.

P. S. Odlož hněv a zanech rozhořčení... (Bible)

Mítink pro věřící

Krátce po návratu do zaměstnání přišel za mnou kolega, který držel v rukou náš podnikový časopis:

"Mášo, pro vás je zde zpráva o setkání, kterého byste se měla zúčastnit."

Vzala jsem do ruky noviny a četla:
Věřící - přijďte

Křesťané, učedníci Ježíše Krista, zvou všechny nemocné občany na uzdravující mítink, který se koná ve jménu Ježíše Krista v neděli, 11. listopadu ve 14 hodin ve sportovní hale. Přijďte všichni, kteří věříte v moc Ducha svatého a budete uzdraveni. V případě velkého zájmu bude uzdravující mítink opakován stejného dne, tedy 11. listopadu, od 16 hodin.

Vstupné 5,- Kčs.

V prvý okamžik jsem považovala výrok kolegy za hloupou provokaci. Věděla jsem, že můj zdravotní stav část pracovního kolektivu chápe, ale zároveň jsem tušila, že jsou zde i lidé, kteří vidí částečný invalidní důchod jako šikovný druh ulejvání se z práce. Vizuálně na mně invalidita nebyla znát a já jsem se nesnažila nikoho dlouhými řečmi přesvědčovat o opaku. O kolegovi, jenž mi nabízel účast na setkání pro věřící, jsem se vždy domnívala, že patří do té části lidí, kteří můj zdravotní stav respektovali. Odmítavým pohledem jsem naznačila, že nemám chuť žertovat. Byla jsem sice nevěřící, ale neměla jsem jediný důvod víru zesměšňovat. Chápala jsem vždy náboženství jako jednu z forem společenského vědomí, která zde byla, je a bude. Přestože jsem se já sama snažila vycházet při poznání přírody z reálných hledisek, uznávala jsem v této oblasti úplnou svobodu světového názoru.

Poznámka:

Osobně jsem v minulosti poznala jediného faráře. Bylo to před dvaceti lety, kdy jsem se zúčastnila zájezdu do Itálie, jenž měl za úkol propagovat sportovní gymnastiku. Se zájezdem cestoval tlumočník, který byl povoláním farář v nedalekém městečku. Právě on si dokázal nás všechny tehdy získat na jeho stranu. Byl to člověk nadmíru vzdělaný, s maximální tolerancí a nadhledem, z něhož vyzařovala úcta k přátelství a snášenlivosti. Po návratu z Itálie jsem společně s kamarádkami navštívila jednu jeho nedělní bohoslužbu. Nikdy v životě na tento zážitek nezapomenu. Předpokládala jsem totiž, že lidé se chodí do kostela pouze modlit, ale moudrý farář mě vyvedl z omylu. Před zahájením k nám sešel dolů, všem podal ruku, mile nás v kostele přivítal a představil všem přítomným, jako sportovkyně, své kamarádky. Poté celou hodinu hovořil poutavě, moudře a logicky o chlebě, vodě a soli. Vyprávěl o dobru i o zlu. Dle jeho slov je zlo kazem na dobré věci a pokorné svádí na scestí. Je to jakýsi druh živelné síly od Satana, kterou má každý podvědomě v sobě. Když se ho jedna přísedící babička zeptala, proč se zlu nebráníme, reagoval velmi mile:

"Ale ano, my se zlu bráníme a někdy festovně! Člověk celá tisíciletí vymýšlí cesty, jak pikle překonat! Ale cesta, jak známo, je pozemek, po kterém může člověk jít z místa, kde se žije těžko, na místo, kde se nežije o nic lépe. Přesto se člověk snaží dál, aby přemohl závistnou pýchu, úzkost, bloudění a strádání. Dříve nebo později se mu to povede. To, co bývá skryto před světlem smyslů, není možné poznat ani světlem rozumu. Každé poznání bude jednou překonané. Já myslím, že až dojde na lámání chleba, tak Bůh už vůbec nebude pro celý svět mrtvým pojmem."

Zážitek z mé první návštěvy kostela poopravil mé názory na víru. Od té doby jsem ji chápala sice pro mě jako rozumově neodůvodněné přesvědčení, ale nikdy nikomu jsem víru nezazlívala.

Můj kolega vůči mému nepochopení rázně pravil:

"Já jsem nechtěl žertovat na úkor vašeho zdraví. Mášo, vycházejte ze skutečnosti! Pomohli vám lékaři? Nepomohli! Tak to zkrátka musíte zkoušet jinak! Dejte přednost činům před gesty, toto je jen jedna z forem. Nic víc, nic méně."

Po návratu z práce jsem doma chladně komentovala navržený mítink. Vašek se nabídky okamžitě chytil. Byl přesvědčen, že půjde určitě o přenos energie, kterým se v poslední době stále intenzivněji zabýval. Přemlouval mě tak dlouho, že jsem nakonec svolila. Mítink se měl konat v neděli.

Ze soboty na neděli jsem se v noci bezděky probrala a zjistila, že je zle. Ostré bolesti, šlehající od krční páteře, mi málem nedovolovaly se pohnout. Problémy s krční páteří jsem měla již mnoho let. Věděla jsem, že mám jen dvě možnosti. Buď navštívit ortopeda, aby mi blok zmanipuloval, nebo týden ležet v posteli a počkat, až krční blokáda povolí sama. Tentokrát byla však natolik silná, že nutnost vyhledat lékaře byla víc než evidentní. Původně jsem se mítinku zúčastnit nechtěla, ale teď mě mrzelo, že nemohu.

V neděli dopoledne mě manžel odvezl do nemocnice. Měla jsem prostě pech. Na ortopedickém oddělení měli službu pouze chirurgové a ti s manipulací nechtěli mít nic společného. Aby se neřeklo, dali mi do rukou pár prášků na zmírnění bolestí, s doporučením přijít do nemocnice v pondělí. Sebemenší pohyb vyvolával bolesti v celých ramenech. Vizuálně jsem působila dojmem, jako bych měla krk v sádře. Podívat se vpravo či vlevo představovalo natočení celého těla tím směrem, a to ještě velmi opatrně.

Po návratu z nemocnice mě děti přemlouvaly, abych se i přes bolesti pokusila na mítink dojít. Odmítala jsem. Po obědě žadonily natolik, že jsem se rozhodla, pokusit se v hale na chvíli vydržet. Právě v takovýchto chvílích si člověk váží toho, že děti má. Byla jsem sice totálně bolavá, ale děti svou bezprostředností dokázaly bolest zmírnit. Bylo to v době, kdy se situace ve světě začínala uvolňovat a my se tu a tam doslýchali o panu Gorbačovovi, který stál u počátku velikých politických změn. Mluvilo se o něm všude, moji domácnost nevyjímajíc. Karla mě toho odpoledne vyvedla z míry otázkou:

"Mami, co bys dělala, kdyby teď někdo zazvonil, ty bys šla otevřít, u dveří by stál pan Gorbačov a řekl by ti, že si tě chce vzít za ženu. Co bys mu na to odpověděla?"

Já zalapala po dechu, jak může vymyslet takovou ptákovinu, ale Vašek mě předešel:

"No co, řekla by mu, že už jednoho tátu máme..."
P. S. Jako protiváhu tolikerého životního lopotění dalo nebe člověku tři věci:

naději, spánek a smích. (Immanuel Kant)

Odpoledne jsem odešla do haly s počtem asi pět set sedadel, která byla všechna obsazená, tělo na tělo. Byla jsem přesvědčena, že zde budou jen důchodci. Ti však tvořili sotva deset procent účastníků. Zbytek byl souhrnem dětí v doprovodu rodičů, včetně pár desítek zvědavců. Sedla jsem si daleko do poslední řady. Sevřelo se mi srdce, když jsem zahlédla dole pár lidí na vozíčkách, u kterých jsem nabyla dojmu, že čekají na své další dny jen s rostoucím zklamáním. Vidina invalidního vozíku byla i pro mě stále reálná.

Polovina palubovky haly byla pokryta žíněnkami, druhá část byla parketová. Po druhé hodině se na plochu dostavili dva sportovně oblečení mládenci, sotva pětatřicetiletí. Oba se představili jako poslové Ježíše Krista a nejprve uvedli důvod pětikorunového vstupného, kterým se hradí zapůjčení haly. Dále hovořili o víře v uzdravení a o konkrétních případech, se kterými se setkávali při jejich putování po celé republice. Například o tom, že do čtrnácti dnů po jejich setkání dorostla jedné ženě ledvina, kterou měla mnoho let vyoperovanou. Nekladli uzdravovací moc do svých schopností, ale stále jejich projev byl směřován v uzdravovací schopnost Ježíše Krista a víru v něj.

P. S. Jeho rány vás uzdravily. (Bible)

Správně odhadli, že se mítinku nezúčastní pouze věřící občané. Ale i těmto nevěřícím naznačili možnost uzdravení. Já jsem z povzdálí sledovala jejich projev a zprvu jsem v žádném případě jejich slovům nevěřila. Po mítinku jsem názor změnila. Mladí křesťané v počátku vyzvali ženy, které mají potíže rázu gynekologického, aby sešly dolů na plochu sportovní haly. V prvních chvílích mlčelo v celé hale hrobové ticho. Takové ticho však mělo zvuk živoucího hukotu. Když byla výzva zopakována, jedna dívenka se osmělila a sešla k nim. Svým příkladem dodala odvahy dalším asi dvaceti velmi mladým ženám, jež se postavily do řady uprostřed haly. Po té přistoupil jeden z bratrů k první ženě, vzal její hlavu do dlaní, na pár vteřin se soustředil a cosi si povídal. Pak jednou rukou lehce vyvinul tlak na její čelo směrem dozadu. Mírně se zaklonila, ale ve vteřině vyrovnala balanc a naprosto stejný akt se opakoval i u dalších žen. Zatímco jeden z bratrů stál k ženám zepředu, druhý byl postaven vždy za zády té ženy, u níž se jeho bratr soustředil na uzdravování. Smysl tohoto postavení jsem pochopila až po pár minutách. Čtvrtá žena po úvodních vteřinách ztratila vědomí a klesla dozadu k zemi rovnou do náručí jednoho z bratrů. Ten ji zachytil a lehce položil na žíněnky. Beze slov se oba bratři posunuli k následující ženě a své pokusy opakovali. Dvě, tři ženy se udržely při vědomí, ale další opět klesla k zemi. Když z celé řady pět až šest žen nehnutě leželo na žíněnkách, jeden z bratrů vzal mikrofon a všechny přítomné ujistil o tom, že každý lidský organismus nedokáže unést při vědomí přítomnost Ježíše Krista, jeho uzdravovací sílu a moc. Zároveň nás ubezpečil, že ženy se samy navrátí k bdělému stavu. Bude to trvat u některých vteřiny, u jiných minuty. To vyvolalo zvýšený neklid v celém prostoru haly a v hledišti se vzedmula jakási znepokojivá vlna obav, která způsobila rozruch. Já sama jsem měla chvíli pocit, že hrozí, že se jimi samotnými způsobený chaos stává nekontrolovatelný. Ale po chvíli se již první žena z bezvědomí probrala. Vstala a po ní následovaly s menším či větším odstupem další.

Atmosféra ve sportovní hale byla vskutku zvláštní. Každý človíček toužil být uzdraven. Po dokončení prvního aktu série žen vyzvali bratři celou první řadu hlediště bez specifikace chorob. Někteří lidé se zvedali ze svých sedadel rázně, někteří opatrně, jiní uzamčeně a zamračeně váhali a zůstávali sedět. Celý rituál se opakoval a na žíněnky padali do bezvědomí nejen ženy, ale i muži, ať už mládenci, nebo statní urostlí zástupci střední generace. Vše jsem po očku sledovala, ale žádné hysterické záchvaty se nekonaly. Pouze ztráta vědomí. Vzpomněla jsem si na bodovou akupunkturu a přemýšlela, zda podél hlavy někde neexistuje akupresurní bod, jenž by po svém stisknutí vyvolal omdlení.

Na plochu haly byla kýmsi přivedena slepá dívka. Pár vteřin poté, co ji opustily mladíkovy ruce, se dívka rozplakala, objímala oba křesťany a něco jim vysvětlovala. Jeden ji vyzval, aby změnu svého zdravotního stavu řekla do mikrofonu. Dojatá dívka chvějícím se hlasem pravila:

"Já zase vidím."

Žádný neduživý a zdechlý stín fantazie. Publikum aplaudovalo...

P. S. A protože tento člověk, kterého tu vidíte a poznáváte, uvěřil v jeho jméno, moc

Ježíšova mu dala sílu a zdraví - a víra, kterou jméno Ježíšovo v něm vzbudilo, úplně ho uzdravila před vašima očima. (Bible)

Takových zřejmých případů bylo onoho nedělního odpoledne víc. Například mezi pacienty byla žena, jež přišla v doprovodu svých dětí na palubovku o jedné holi, o níž a o děti se těžce opírala. Po uzdravovacím aktu se právě u této paní oba křesťané pozastavili. Žena přestála vše bez ztráty vědomí a opírajíc se o hůl, již se zrakem pídila po svých dětech. Jeden z bratrů jim však naznačil, aby zůstaly na svých místech. Druhý jí opatrně vzal hůl, udělal pár kroků dozadu a vyzval ženu, aby jej následovala. Ta se nejprve zdráhala udělat bez opory sebemenší krok. Protože její hůlka byla v mladíkově ruce, pokusila se nejprve velmi nesmělým krůčkem se pro ni dobelhat. Jenomže jakmile pokročila dva kroky vpřed, on i s hůlkou opět zacouval vzad. Poté se snažila o další kroky, zatímco on se s hůlkou stále vzdaloval. Žena přidala do kroku. Do kroku vzad přidal i mladík. Žena se dala do klusu a mládenec s holí pozadu utíkal přes celou halu. Všichni přítomní počali bouřlivě tleskat. Celá scénka působila velmi dojímavě, stejně tak jako při nabytí zraku slepého děvčete.

P. S. Když vystoupil, uviděl veliký zástup, slitoval se nad nimi a uzdravil jejich nemocné. (Bible)

Ve chvíli, kdy téměř chromá žena brala halu spurtem, jsem se rozhodla, že i já to musím prubnout. Odvahy mi dodávala celá atmosféra v hale. Na žíněnkách v těchto chvílích leželo už tolik těl bez známek života, že o jedno tělo víc nebo méně, to se ztratí v tlačenici. Když jsem se pozorně rozhlédla po šikmé ploše haly na obecenstvo, zapomněla jsem na vteřinku na zablokovaný krk a prudké bolesti, šlehající od páteře, mi znemožnily další sebemenší pohyb hlavou. V tu chvíli mi došlo, proč jsem dnes ráno nezastihla žádného ortopeda v nemocnici. Ob dvě řady pode mnou seděli hned tři ortopedi vedle sebe. Při bližším sledování hlediště jsem se nepřestávala divit. Zahlédla jsem očního lékaře, bývalého primáře ORL, ale také pár zdejších středoškolských profesorů.

Opustila jsem sedadlo vysoko v poslední řadě a sešla dolů k místům, kde se již řadili další adepti. Hlavu jsem stále držela v neměnné poloze a pozornost soustředila na své bolavé ruce a nohy, ve kterých se stále ozývala bolest a nepříjemná slabost. Přemítala jsem myšlenkami uplynulé dva roky, kdy jsem střídavě chodila a ležela po nemocnicích. Naděje umírá poslední, opakovala jsem si v duchu, ale to už přede mnou stál křesťan, který bral mou hlavu do svých dlaní.

Po celou dobu jsem necítila prakticky nic zvláštního. Snad trochu neklidu, snad trému, snad krapet strachu z budoucnosti. On si cosi polohlasně povídal, ale já mu nerozuměla. Pak vztáhl ruku na mé čelo a mírným pohybem vzad zatlačil. Vědomí jsem neztratila, pouze jsem vyrovnávala balanc. To již bral křesťan do svých rukou vedle stojícího chlapce a vše se opakovalo. Ti z nemocných, kteří měli vše za sebou, odcházeli branou haly přímo ven. I já pomalým krokem kráčela k východu. Pokoušela jsem se sledovat nohy, ale neshledávala jsem žádný zvrat. Loudavým krokem jsem došla na křižovatku. Teprve tady jsem si uvědomila fakt pro mne přímo zdrcující. Až do této chvíle jsem nechtěla uvěřit možnosti skutečného vyléčení touto formou. Kdybych nebyla očitým svědkem celé akce, nikdy bych nikomu nevěřila, co se v hale odehrávalo.

P. S. A když viděli, že ten uzdravený člověk tam stojí s nimi, neměli, co by na to řekli.

(Bible)

V samém koutku duše jsem připouštěla i možnost předběžné domluvy křesťanů s jednotlivými pacienty, aby výsledek vyvolal davovou psychózu, eventuálně nějaký rafinovaný trik známého placebo efektu. Leč všechny černé myšlenky, směřující do slepé uličky nedůvěry, byly přehlušeny nenadálou úlevou. Na setkání jsem šla sice z důvodu přiochrnutých končetin, ale ještě před pár minutami jsem nemohla pohnout hlavou v důsledku zablokované krční páteře. Teď stojím na křižovatce a přistihuji sama sebe, jak se bez problémů rozhlížím vpravo a vlevo. Tolikrát v životě jsem měla zablokovaný krk! Tolikrát! Nikdy problémy neodezněly bez odborné manipulace v nemocnici dříve, než za pět až sedm dní. Někdy mě dokonce trápily i dlouhé týdny, a to opravdu často. Pokouším se otáčet hlavou, skláním ji, zakláním, doprava, doleva... bolesti jsou ty tam. Znovu si stále dokola opakuji - divnost nad divnost, je tohle vůbec možné?

P. S. Připomínejte divy, jež vykonal, jeho zázraky a rozsudky jeho úst... (Bible)

Po návratu domů jsem si uvařila kafe. Beru zamyšleně kostku cukru a smáčím ji pomalu vrchní hladinou v šálku černého moku. Pak významně pokrčím bradu a na důkaz potřeby pevných nervů beru další kostku a rázně ji do šálku přihodím. Při míchání nápoje se mi vybavuje celý ten nebeský ansámbl bytostí, které jsem ještě před pár lety četla svým dětem v pohádkách - draci, ďáblové, démoni, vampýři a vlkodlaci, obludy, čarodějnice, andělé strážní, víly, duchové - pokušitelé... Odvěký boj dobra se zlem. Že by to nefungovalo jen v pohádkách? Spolehlivá Bible, vymyšlené přeludy, ráj, peklo? Život po životě? Prožitky blízkosti smrti? Že by nešlo jen o říši ticha? Život a oheň? Věčnost? Okultní jevy? Náboženství? Nadpřirozené jevy rozházené plochou dějin... Tak tohle mi evidentně přerostlo přes hlavu a já časem zjistila, že hledání odpovědí na tyto hádanky uvede do rozpaků kdekoho.

Napadlo mě, že by slovo náboženství mohlo pocházet i od slov - dát na Boha. Situace takřka neřešitelná. V minulosti jsem si chválila můj smysl pro praktičnost. Tak ten jsem si teď mohla strčit leda tak za klobouk. Poprvé v životě jsem se s civilní trémou bála být drzá i potichu. Snažila jsem se sama sobě razantně vyvracet všechny záhadné a tajemné dohady, ale právě pro jejich nedostupnost byly čím dál záhadnější a tajemnější. Žádná idylka! Žádné tutovky! Lidstvo si odjakživa klade otázky, jež vzbuzují hluboký zájem o jeho vlastní KONEC. Konec znázorňuje tu poslední část, kde se něco končí... Já jsem vždy myslela, že by zde ty tři tečky neměly být, protože mylně naznačují, že smysl věty není úplný. Ale po mítinku? Že by přece snad něco? Že by byl život jen na zkoušku? A za syrova? Nevíme to a ani dost málo si to neuvědomujeme. Časovaná bomba, která byla ještě nedávno pro mne tabu. Po horkých a léčivých Vaškových dlaních byl pro mne tento mítink polínkem, které mi přibylo v ohni velkých dohadů.

Věcné posouzení tohoto mítinku naráží na nepřekonatelné otázky. Kdo těmto křesťanům pomáhá? Vetřelci nebo spojenci? Že by to byli pomocníci z jiné dimenze, nebo odkud vlastně? Jasné bylo, že v podstatě nebyli "mistrovi" špatným nahrávačem. Nechtěla jsem pustit otěže mého "údajného rozumu", ale marně. Ještě nedávno jsem si byla jistá, že mám na svůj život monopol, a tudíž si zde mohu beztrestně dělat, co mě napadne. Inu, člověk se v nouzi může opírat i o divoké spekulativní instinkty, zabředlé myšlenky a všemožné jankovité dohady, kterými se život často jen hemží. Každopádně to byla výzva vstoupit do nových vod. Ať jsem to brala z jakékoli stránky, hádanky jsem nevyřešila. Že by jen těžko zařaditelná náhoda, které neumím porozumět a musím ji jen trpně akceptovat? Najednou ta moje moudrost ztrácela čirost a já tušila, že ji budu muset hodit přes palubu.

P. S. Je psáno: Zahubím moudrost moudrých a rozumnost rozumných zavrhnu. (Bible)

Léčitel na Moravě

Znala jsem rady lékařů o tom, že by člověk neměl vyhledávat šarlatány a kořenáře, neměl by věřit zkazkám a pověrám, že by se měl s důvěrou obracet pouze na ně.

P. S. Vzdávej lékaři patřičnou úctu, protože ho potřebuješ, neboť i jeho stvořil Hospodin.

(Bible)

Vím, školy na odhalení šarlatánů nejsou, ale marná sláva, když lékaři zanedbali čtrnáct měsíců ochrnutý organismus, hledá člověk pomoc všelikde. Nedá-li se pevnost dobýt zvenčí, je nezbytné hledat cesty jiné. Je zajímavé, jak silný je pud sebezáchovy. Já jsem zcela určitě uznávala a vážila si obrovského kusu cesty, kterým medicína prošla. Když však měla zasáhnout u mě, neučinila tak, a když zasáhla, bylo již pozdě. Invalidní důchod v třiceti osmi letech je dosti malou náplastí na tak veliký bolák. Jak ráda bych byla bývala pootočila ručičkami hodinek o dva roky zpět a začala znova. Ale jízdní řád pro život neexistuje.

Nikdy jsem netoužila po bohatství a majetku. Nikdy jsem nebyla chtivá po vysokých ambicích a po pozlátku slávy. Tím spíš nyní, když se reálné možnosti i naprosto obyčejného života úžily a úžily, jsem si uvědomovala, jak moc se toužím navrátit do prachobyčejného bytí. Stát na vlastních nohou, držet pevně hlavu na krku, unést v rukou vlastní děti. Byla jsem rozhodnuta učinit vše, aby můj život byl hodný úsilí a nevzdávat boj s krutou realitou. Musím však doznat, že to bylo období, kdy jsem dávala za pravdu starému přísloví, že hledáš-li pomocnou ruku, najdeš ji jen na konci svojí vlastní paže.

P. S. Všechny jeho dny jsou samá bolest a jeho lopota je plná hoře; (Bible)

V Bibli se sice píše, že je lepší hoře než smích, neboť zachmuřená tvář prospívá srdci, a že nemáš propukat v náhlé hořekování, ale já v té době neměla o Bibli ani ponětí.

P. S. Někteří nemají ani ponětí o Bohu. (Bible)

Jednou mě doma navštívil šéf ze zaměstnání. Zpočátku jsem to brala jen jako zdvořilostní čin. Byl to člověk velmi ctižádostivý a nesmírně pracovitý. Takový dříč do morku kosti s obdivuhodnou vůlí. On svoje povolání nepředstíral, on je žil a dokonale ovládal. Po světě chodí málo lidí, kterým můžeme přiřadit tolik kladných přívlastků. Jednalo se o člověka, jenž byl do své práce zakousnutý jako buldok. To jsou lidé, kteří když nemají co dělat, tak pracují.

Nikdy bych byla netušila, že i on, kdyby se ocitl ve zdravotních potížích, by vsadil na lidového léčitele. A přece! Při jeho návštěvě jsem se dozvěděla, že jejich manželství bylo dlouhých deset let bezdětné. Po nekonečném snažení se doslechli o lidovém léčiteli na Českomoravské vrchovině, který postavil své léčitelské schopnosti na vyrovnávání magnetismu v lidském těle. Rozjeli se na vrchovinu, navštívili léčitele třikrát a výsledek byl do roka tu! Bylo to nedávno, ještě jsem se pamatovala na tu slávu, jež v práci panovala. Tehdy jsem netušila, že za vznikem nového života stál v povzdálí lidový léčitel.

Zaznamenala jsem si adresu léčitele a dohodla se s kamarádkou Pavlou na termínu výletu. Koncem listopadu jsme obě vyjely směrem na Českomoravskou vrchovinu, kde se tou dobou již zabydlela paní zima, kde byl už čas mrazivých větrů a sněhových závějí. Když auto po třech hodinách cesty zastavilo v cíli, dostavily se i obavy. Parkoviště na pozemku velikosti malého fotbalového hřiště nedaleko jeho domku bylo plné aut poznávacích značek z celé vlasti. Za jeho okny pokukovaly muškáty. Léčitel byl ve věku tak kolem šedesáti let a žil ve velmi skromném prostředí. Byl to na každý pád podivín. Jeho schopnosti byly však nevídané. On sám dosáhl v širokém okolí až jakoby mytického postavení. Když jsem přišla na řadu, neptal se, co bolí, co schází. Pouze mě postavil uprostřed malé, válečkem vymalované a pozdním odpolednem již velmi šeré místnosti s velmi starou a nejspíš po předcích zděděnou kredencí, kde kovovým drátkem, ve tvaru křížku s kruhem, prudkými pohyby mával nahoru a dolů. Po dvaceti vteřinách lakonicky pravil:

"Seš na hormonech, viď!?"

Já ztuhla. Několik měsíců po ochrnutí jsem užívala kopce léků, z nichž právě hormony tvořily nejdůležitější část léčby. V době, kdy jsem přijela k léčiteli, užívala jsem ještě mimo hormonů vitaminy B a E. Hormony jsem užívala v počátku léčby v dávkách 40 miligramů denně, postupem měsíců klesla dávka na 20 miligramů obden. Fakt, že léčitel pár mávnutím kovového drátku poznal, že užívám hormony, mě šokoval.

"Ano, užívám prednison," odvětila jsem chvějícím se hlasem a nezmohla se na další vysvětlování. Lidový léčitel zamával ještě párkrát podél mého těla:

"10 miligramů denně?!"

"Ne, 20 miligramů," reagovala jsem spontánně.

"To není možné, to není možné - 20 miligramů denně?!" zvýšil hlas léčitel a v tu chvíli jsem teprve doplnila svůj výrok:

"Já beru 20 miligramů obden."

"No to je jiná, vždyť říkám, 10 miligramů!"

Než jsem se stačila vzpamatovat, léčitel doplnil původní výrok:

"Bereš ještě béčko a éčko, viď?"

"Ano, vitaminy B a E."

Ne, to není možné. Jak může tento pán určit druhy užívaných léků během dvou minut, notabene přesně na miligram? Pak vzal léčitel do rukou malou kovovou pružinu. Držel ji oběma rukama na obou koncích a počal s ní kroužit okolo mého těla. Uvědomovala jsem si, že bych měla říct, proč jsem za ním přijela. Léčitel mě předešel slovy:

"Cítím, že seš ochrnutá. Máš postižený ruce i nohy."

"Ano, ochrnula jsem již dvakrát."

"Ty to máš ale zanedbaný! Proč jsi nepřišla dřív?"

Na odpověď jsem se nezmohla a historii mého ochrnutí jsem víc nekomentovala. Jak mohl léčitel prostřednictvím kousku kovu poznat, že se jedná o zanedbanou léčbu? Lékaři nepoznali původ mé nemoci dlouhých čtrnáct měsíců. Náhle stojí přede mnou nenápadný podivín, který čte z mého organismu jako z knihy. A jeho pomocníci? Dva kovové předměty...

"Proč jsi nepřišla dřív? Vždyť ty seš ochrnutá už dobře dva roky!"

Ne, to nemůže být pravda, pomyslela jsem si. To již muž přestal mávat pružinou, a když se ode mne nedočkal žádné odpovědi na jeho otázky, dodal:

"Musíš přijet za měsíc znovu!"

"Ano, přijedu," pravila jsem a vytáhla z kabelky obálku s penězi, kterou jsem chtěla položit na lavičku v místnosti. Léčitel popadl obálku a strčil mi ji rázně zpět do kabelky. Vypadla jsem ze dveří, ani jsem nevěděla jak. Byla jsem ohromena a dojata...

P. S. I pohlédl jsem a viděl moudrost i ztřeštěnost a pomatenost. (Bible)

Obdobný rituál se opakoval v případě Pavly a už jsme obě seděly v automobilu a vracely se zpátky do Čech. V dané chvíli jsme si připadaly jako v pohádce. Ani jedna ale netušila, jaký konec bude ona záhadná pohádka mít. Po návratu domů jsme se domluvily, že musíme cestu opakovat. Ale před Vánocemi jsme postupně podlehly chřipkovým bacilům a z Moravy nebylo nic. Plánovaná cesta v příštím roce však povzbuzovala v nás obou vidinu zdravějších zítřků. (Pravdou však byla v budoucnosti skutečnost, že jsme naše plány již nikdy nezrealizovaly.)

Když jsem se vrátila domů, obě děti při vyprávění seděly, ani nedutaly.

P. S. Nebojte se tedy; postarám se o vás i o vaše děti. (Bible)

Po pár dnech mě počaly přemlouvat, abych si od nich zase nechala přenést energii. Optimismus malého Vaška nebral konce. Ujišťoval mě, že mi na Moravě bude vyrovnáván magnetismus, on a Kajka mi doma budou předávat energii a do roka a do dne ze mě bude místo invalidní důchodkyně atletka. Jak ubíhaly dny a týdny, nátlaku jsem podlehla a k pokusu svolila. Tentokrát se podařil od obou dětí a bolesti odešly na víc než čtvrt hodiny. Stále jsem si tu energii v dětských prstech nedokázala vysvětlit. Nikdy dříve jsem se jich nevyptávala, jak vlastně dokážou své prsty rozpálit. Tehdy mi zvědavost nedala. Nejprve jsem je však ujistila, že jde-li o jejich tajemství, nechť si je ponechají pro sebe. Vašek reagoval okamžitě:

"Žádné tajemství, obyčejně zatnu zuby a začnu se intenzivně soustředit. Myslím na to, že ti předávám do nohou moji energii. Stisknutím zubů si vyvolám v hlavě hučení, takže jsou chvíle, kdy částečně vůbec nic neslyším."

Karla svého bratra doplnila:

"Položím ruce na tvé nohy a začnu se soustředit. Nesmím myslet na nic jiného. Představuji si, že se ve mně nahromaděná energie nějakým způsobem zhmotní a rozdělí se do dvou proudů, z nichž každý jde do jedné ruky a skrze dlaně přechází do tvých nohou. Při tomto soustředění musím jakoby zapnout knoflík v mozku a spustit hučení. Připomíná mi to, jako kdybych seděla doma v teple v pokoji a venku silně hučel vítr. Jenže to venkovní prostředí si přenesu pouze do mozku. Tělo je klidné, jenom v mozku je bouře. Bohužel délku trvání přenosu energie nemohu ovlivnit. Stejně jako venku se utiší vítr, tak i v mé hlavě přestane hučet. Když hukot přestane, v hlavě cítím úplné prázdno."

Může být, to není nezajímavé, jako by bylo za pět minut dvanáct, pomyslela jsem si. Monology dětí byly svérázné, bezprostřední a jejich projev přirozený. Já jsem se stále toužila dozvědět podstatu oné záhadné energie. Z projevu dětí jsem však tušila, že se ji nikdy nedozvím. Energie prostě v dětech byla ukrytá a za určitých okolností ji vydávaly, aniž by samy věděly jak. Těch podivných okolností začínalo být zatraceně moc a musím dodat, že záhady neodezněly do ztracena a zlomily vaz jakékoli další nudě.

P. S. Ale moudrost je ospravedlněna u všech svých dětí. (Bible)

Geopatogenní zóny

Jednou se děti vrátily z jógy, kam se nedávno přihlásily. Kurz byl doplněn i o přednášky, týkající se historie jógy, letitých sporů mezi masožravci a vegetariány a v neposlední řadě o tematiku geopatogenních (patogenních) zón. Problematika těchto zón mi vrtala hlavou delší dobu. Z drobných článků v časopisech jsem se pouze dočetla, že se jedná o místa, která jsou zamořena škodlivým zářením z různých zdrojů. Místa, kde zóny jsou, mají negativní vliv na každý organismus. O jejich existenci věděli prý již staří Číňané. Nazývali je dračími žílami a široko daleko se jim vyhýbali. Již oni poznali, že se člověk v těchto místech necítí dobře a přinejmenším ho zmáhá únava.

P. S. Co se dálo, bude se dít zase, a co se dělalo, bude se znovu dělat;

pod sluncem není nic nového. (Bible)

Věděla jsem, že vědátoři s akademickými tituly a s patenty na vysvětlení neobjasněného nechtějí nic moc o patogenních zónách slyšet a vyjadřují se o nich velice skepticky. Počala jsem však připouštět, že by třeba právě tyto zóny mohly mít vliv na ochrnutý organismus. Vývoj zkoumání nasvědčoval spíš tomu, že se jedná o opačný vliv. Patogenní zóna sama o sobě zdravý organismus nezbortí. Ten má dostatek sil a životní vitality k tomu, aby se negativním vlivům bránil. Ale v situaci, kdy je již čímkoliv zdraví člověka narušeno, je záhodné ze záludných míst utéci. Je to takový náš tichý nepřítel.

Od dětí jsem se dozvěděla i to, že jejich vedoucí na cvičení jógy dokáže patogenní zóny vyhledat a určit. Neváhala jsem a požádala ho, zda by mohl přijít k nám domů. Stalo se. Doma byl tou dobou i Vašek. Ten byl snad ještě zvědavější, než já sama. Ve dveřích stál mladý člověk s malou příruční taštičkou, z níž vytáhl obyčejnou kovovou pružinu, velice podobnou té, kterou jsem před časem viděla v rukou léčitele na Českomoravské vrchovině. Pružině se říká mezi proutkaři virgule. Senzibilita není nic jiného, než schopnost člověka reagovat citlivě na určité vlivy prostředí. Z vypravování jogína jsme se dozvídali, že senzibilem může být v podstatě každý člověk, když si důkladným cvičením vypěstuje podmíněný reflex svého nervového systému na nějaký škodlivý vliv svého okolí, to je příkladně na patogenní zóny. Podstata "kouzla" tkví v tom, že v prostoru, kde se zóna nachází, se pružina senzibila zvedá a v místech s velkým zářením se sama roztočí. Po celou dobu nespustil Vašek z jogína oči. Ten prošel nejprve ložnici pomalým krokem. V obou rukách držel pružinu, která se v určitých místech skutečně sama zvedala vzhůru.

Když jogín přešel celou místnost, určil, že patogenní zóna je zde vedena pruhem asi půl metru širokým, napříč našich manželských postelí. Právě v těch místech, kde jsem mívala nohy. Vašek se zhrozil a naivně se jogína zeptal, zda by nebylo lepší, se z tohoto bytu odstěhovat. Ten se usmál a vysvětlil, že na zeměkouli, kterou nazýval přístřeším našeho světa, neexistuje prostor šestkrát šest metrů, kde by nějaká, byť sebemenší zóna nebyla. Pak se otočil ke mně:

"Podívejte, stěhování vůbec není nutné. Ale na druhou stranu vám musím říct, že kdybych já měl obyčejnou chřipku, do té vaší postele bych se léčit nešel. Zde je to jednoduché. Obě postele přestěhujete podél stěny za sebou tak, aby se zóně vyhnuly. Výsledek časem poznáte sama."

Dívala jsem se na obě postele a hlavou mi projely celé minulé měsíce, kdy jsem právě v této postýlce čekala marně na uzdravení. Jogín prošel poté dětský pokoj a určil zónu, která směřovala od balkónových dveří šikmo přes roh pokoje přímo na šicí stroj. Druhá zóna vedla kolmo na tu první, takže se křížily právě v prostoru šicího stroje.

"Zde jde zóna tímto směrem, zde se dvě zóny kříží. Máte štěstí, že na šicím stroji nemáte toho krásného papouška. To byste teprve viděli, jak by v tomto prostoru strádal. Ptáci jsou na zóny ještě citlivější, než lidé."

Vašek reagoval okamžitě:

"My jsme tam papouška měli, jmenoval se Ferda, ale on nám tam chcípnul."

Jogín suše dodal:

"To se ani nedivím."

Pozvala jsem jogína domů vlastně tak trochu pro pocit, že vůči svému organismu dělám vše, co je v mých silách. Když jsem však registrovala dialog jogína s Vaškem ohledně našeho kdysi dávno zašlého papouška, rozhodla jsem se, že manželské postele přestěhuji, přestože jsem předpokládala negativní reakci mého manžela. Karel těmto vlivům nepřikládal žádnou váhu a i skutečnost, že jsem jogína domů pozvala, nekvitoval právě s nadšením.

Jogín pomalým krokem s pružinou v ruce pozorně prošel i obývací pokoj. Krok za krokem vždy tam, kde se pružina zvedala, se rozhlížel a sledoval směr zóny.

"No podívejte, v tomto pokoji máte opět dvě zóny. Jedna vede od televizní obrazovky na roh tohoto gauče, druhá křížem přes místnost. Takže tady na rohu gauče se zóny kříží. Tomuto místu se pokud možno zcela vyhýbejte. Samy zóny nemusí být životně škodlivé, ale tam, kde se kříží, se sčítá jejich působení a vliv na zdraví člověka mají špatný."

Vašek se na mě šibalsky podíval a oba jsme se hlasitě rozesmáli.

"Toto místečko mi patří od samého počátku bydlení v tomto bytě. No a Vašek se směje proto, že když mi bývalo nejhůř, kdy jsem celé dny ležela v ložnici a civěla do stropu, nebyla schopna většího pohybu, právě sem jsem se chodívávala z ložnice odreagovávat. Protože mi zde bylo ještě hůř, pokorně jsem se vracela do postele."

Jogín se usmál a jeho návštěva se chýlila ke konci. V průběhu návštěvy se vrátil domů Karel. S jogínem se sice slušně pozdravil, nicméně dal přesto najevo svoji nevoli k těmto druhům zjišťování geologických anomálií. Přesně tak, jak jsem předpokládala, nebyl ani příznivě nakloněn stěhování postelí. Já nedala jinak a ještě během dne jsem si nechala od dětí pootočit postel tak, aby byla mimo zónu. Manžel stěhování komentoval jízlivým způsobem. Svoji postel ponechal tak, jak byla původně. Sám sice tak vážně, jako já nestonal, ale dlouhá léta ho trápil kloubní revmatismus a jeho klouby a bolavá záda ležela v zóně. Po pár dnech ho již nikdo nemusel nutit. Jednoho dne, když jsem se vrátila od lékaře, byla i Karlova postel přestěhována mimo zónu.

Celé další dny byly doma naplněny diskusemi o senzibilech. Zejména v návaznosti na utkvělou Vaškovu myšlenku, že má-li ve svých dlaních schopnost léčit, měl by mít i schopnost proutkařů. Zpočátku jsem se mu smála, ale časem mě pomalu usvědčoval, že tuto sílu má. Po celou dobu návštěvy jogína rentgenoval Vašek očima každý jeho pohyb. Hned druhý den po jogínově návštěvě přišel ze školy a prosil, abych mu taky takovou pružinu sehnala. Když se tak stalo, byl Vašek doslova posedlý měřením každého místa všude, kde byl. Stále ho pružina lákala, stala se jeho nejoblíbenější hračkou a pokusy doma i jinde pokračovaly.

P. S. Žena, když rodí, má zármutek, neboť přišla její hodina; ale když porodí dítě,

nevzpomíná už na soužení pro radost, že na svět přišel člověk. (Bible)

Nabídka pobytu na zámku

Bylo krátce před Vánocemi a mně se shon i vyšší pracovní zátěž značně projevovala na zdravotním stavu. Do zaměstnání jsem sice chodila jen na pět hodin, ale po poledni jsem už nohy sotva vlekla. Zoufalé bolesti a slabost v obou nohách doplňovaly bolesti rukou a deptaly moje tělo i duši. Odolnost celého organismu vůči podzimním chřipkám byla však vyšší, než v minulosti. Sama jsem přičítala svoji relativně větší mobilnost právě změně umístění svého lůžka. Nohy a ruce ale sloužit nechtěly. A tak jsem se odkulhávala do dalších a dalších jiter. Každopádně končil pro mě rok, v mnoha ohledech svízelný.

V zaměstnání jsem se snažila zastírat své potíže, protože jsem si byla vědoma nebezpečí, jež číhalo za dveřmi. Počínající nezaměstnanost stíhala mnoho pracovních odvětví. Podnik, ve kterém jsem pracovala, si téhož roku na podzim plácnul s jednou německou firmou. Kdybych byla zdravá, zahraničního kapitálu bych se nebála. Tušila jsem, že tato účast bude mít pozitivní vliv na rozvoj celého koncernu. Nikdy v minulosti by mě nenapadlo, že bych mohla mít obavy o své zaměstnání. Tím spíš, že jsem vždy chodila do práce s elánem. Ale teď? První, co každý očekával, bylo snižování administrativy. Stejně tak logické se mi zdálo, že až kapitalisté přijdou, první co udělají, vyhodí invalidy. Když chce někdo vyrazit na dráhu prosperujícího podnikatele s razantním záměrem, tak nejspíš nebude stát o chromáka. Přemýšlela jsem, co budu dělat, až o zaměstnání přijdu. Ještěže mám v práci kolegy, kteří mě dokázali svojí bezprostředností mnohdy odbourat.

Poznámka:

Ani moji kolegové se nevyhnuli čas od času lékařům, byť to byly i jen pravidelné lékařské prohlídky. Ne jinak tomu bylo i u Pavla. Ten lékaře navštěvoval k smrti nerad a svou nevoli dával i nahlas znát, když prohlašoval, že by s doktorem nemohl bydlet ani ve dvojdomku. Celý týden měl rozběháno a v kanceláři ho nebylo moc k vidění. Právě tehdy bral na sebe svůj baloňáček, netrpělivě pohlédl na hodinky a chtěl bez řečí opustit místnost. Šéf na něj mrknul a jízlivě říká:

"Tak kam zase?"

"Jdu si nechat změřit tlak, puls a odevzdat sperma."

Byly to krušné měsíce. Kdyby se nohy zlepšily, bylo by ideální vrátit se na plný úvazek. Ale nohy byly čím dál tím bolavější. V této době mi svitla přece jen malá naděje. Před mnoha měsíci, kdy mi poprvé počaly děti předávat energii, jsem hledala možnosti, jak bych se o lidových léčitelích mohla dozvědět bližší informace. Především jsem se chtěla dopídit odpovědi na otázku, zda svým dětem neubližuji. Pokud možno už v té době jsem pokusy doma omezovala, neb jsem si nebyla jistá správností svého počínání.

Adresovala jsem tehdy moji žádost psychoenergetické laboratoři v Praze. Byla to instituce, která se snažila u nás koordinovat aktivity tohoto druhu. Laboratoř byla doslova zavalena zájmem z celé republiky. Když jsem se do třech měsíců odpovědi nedočkala, naději jsem vzdala. Snažila jsem se smiřovat s osudem, učila jsem se žít celé dny s bolestí a zatínala zuby od rána do večera. Celý svůj život jsem musela přizpůsobit nové situaci. Zvažovala jsem každý krok, zda je adekvátní vynaloženému úsilí. V práci jsem předstírala dobrou náladu, jen aby na mně nikdo nepoznal, že to jde se mnou s kopce.

P. S. Proč je má bolest trvalá a má rána nevyléčitelná a nechce se hojit. (Bible)

Po svátcích vánočních opět přišel nový pracovní rok. Vánoční shon nadělal v mých končetinách pěknou paseku. Nohy bolely zase víc a cestu z práce jsem absolvovala mnohdy již se slzami v očích, přestože jsem věděla, že konec bolestí není možné si vybrečet. Někdy mi můj citový computer ukazoval, že jsem jakoby špatně recyklovaná a mám téměř vybité baterie. Nemohla jsem tu hrůzu přiznat nahlas. Byl mi lékaři původně doporučen plný invalidní důchod a oněch pět hodin práce jsem si vlastně vykručela. Věděla jsem, co mě čeká, když vše přiznám. Zůstanu doma zírat do čtyř holých zdí, na jejichž stěnách tikal jen strach v množném čísle. Ne, musím bojovat do posledních sil, stůj co stůj!

V den, kdy byly nohy zase v kritickém stavu, jsem zahlédla ve schránce bílý lístek. Dušička se mi zachvěla, když bylo na obálce podlouhlé razítko právě oné psychoenergetické laboratoře. Její vedoucí mi nabídl desetidenní pobyt na zámku v Domousnicích, se zaměřením na rekondici organismu nemedicínskými metodami. Každému účastníkovi bude stanoven individuální plán, zahrnující bezkontaktní masáže, bioenergetické působení senzibilů, bylinné čaje, úpravu životosprávy apod. To byla pro mě šance, jak vyzpovídat osobně skutečné senzibily, jak se dozvědět, kdeže se bere ona záhadná energie v dlaních mých dětí. Bez váhání jsem zaslala přihlášku a opět svitla naděje, že snad zítřky nebudou tak černé, jak mi nohy dnes a denně naznačovaly.

S nevídanou reakcí jsem se setkala u rodičů, kteří mi schvalovali úmysl podrobit se léčbě netradiční a nemedicínské, ale jen do doby, než jsem vyslovila fakt, že mám v práci vyjednanou řádnou dovolenou. Matka výbušně vyrazila do útoku:

"To nemyslíš vážně!? Ty chceš jet na léčení na svoji dovolenou!?"

"Ano, jak jinak? Jedná se o léčení, které jsem si vyjednala individuálně. Na to mi nikdo pracovní neschopenku nedá."

"Jak to, že nedá? Před dvěma lety jsi ochrnula a jak ti lékaři pomohli? Nechali tě čtrnáct měsíců bez léčení ladem. Chápu, že nemohou být vševědoucí, že udělali maximum. Nejspíš nejsou mentálně vyšinutí, ale jejich síly mají určité hranice. Výsledkem jejich neléčení je, že se z jednorázového ochrnutí stalo ochrnutí chronické a tvůj lékař určitě pochopí, že to neděláš z dlouhý chvíle, ale pro jediné, abys mohla natrvalo opustit řady invalidních důchodců. Proto zejtra půjdeš a požádáš na těch deset dní o neschopenku. Jinak si mě nepřej. Jestli tam nepůjdeš ty, vlítnu tam já, ale pak za sebe neručím!"

Pro klid v rodině jsem svolila. Se smíšenými pocity jsem čekala v čekárně u mého lékaře a chvílemi litovala, že jsem vůbec matku poslechla. Pak jsem si řekla, že člověk by neměl litovat toho, co v životě udělal, ale co neudělal, a byla jsem rozhodnutá, že když jsem dorazila až sem, budu o neschopenku bojovat, přestože jsem se v minulosti nikdy necítila na žádný, byť sebemenší boj. A tentokrát to nebyl boj lehký.

"Další prosím," zněl přívětivý hlas sestřičky.

"Dobrý den."

"Dobrý den, paní inženýrko, co vám schází?"

"Pane doktore, já jsem vás přišla požádat o tak trochu soukromé vydání neschopenky."

"Prosím? Já vám nerozumím?"

"Já vám to vysvětlím. Jak víte, jsem čtvrt roku v částečném invalidním důchodu. Chtěla bych se vrátit na plno do zaměstnání, ale bohužel, nohy a ruce zdaleka neslouží tak, jak by měly. A protože se říká, že naděje umírá poslední, chtěla bych využít nabídky, kterou mi poskytla psychoenergetická laboratoř v Praze. Koncem ledna mám odjet na desetidenní léčení pomocí bioenergetického působení senzibilů do Domousnic."

"Na jaké léčení?"

"Na léčení, které spočívá ve vyrovnávání energie nemocných lidí pomocí senzibilů."

"Tak na to, prosím, rychle zapomeňte, to vůbec nepřipadá v úvahu!" zareagoval lékař dost uraženě a pedantsky.

"Víte, pane doktore, já jsem si vědoma toho, že jsem na léčení tohoto druhu nebyla vyslána vámi, ale protože nejde o nic jiného, než o pobyt se záměrem uzdravit nemocné pacienty, troufla jsem si vás požádat o tuto možnost."

"To je naprosto vyloučené," pokračoval lékař s unylým a ne příliš lichotivým výrazem děda Vševěda ve tváři, "tady nebudeme mrhat časem ani penězi. Zde se jedná o zcela nezákonný pobyt a já vás nehodlám podporovat ve kdejakém chytráctví."

Lékař odhodil tužku na stůl a tvářil se, jako že kdo nemá medicínu, jako by nebyl.

Já jsem šla za lékařem pouze zkusit šanci a byla jsem původně rozhodnuta, že bude-li mi v jeho revíru vyhověno, budiž, bude to fajn. Nebude-li mi vyhověno, nebudu nikoho prosit na kolenou. Taková zkouška není nic proti ničemu. Když jsem zaslechla jeho kontroverzní reakci o nezákonném pobytu, vzedmula se ve mně lítost a vztek zároveň. Některé lékaře zkrátka můžeme užívat jen po malých dávkách. Stále jsem si v duchu opakovala: Mášo, šetři silnými slovy, zachovej glanc! Přístup lékaře k mé snaze udělat vše proto, aby mi stát nemusel nadále platit invalidní důchod, mě ale tak naštval, že jsem se rozhodla i za cenu, že v budoucnu u něho nebudu mít nárok získat ani acylpyrin, že se nedám. Zatímco první věty jsem formulovala opatrně, teď jsem se nadechla a spustila na lékaře jako trhovkyně pěkně od plic:

"Tak moment, pane doktore! Pobyt jsem si zprostředkovala bez vás, neschopenku mi vystavit nemůžete, budiž... Ale v žádném případě nechci od vás slyšet absurdní tvrzení o tom, že se jedná o nezákonné seance, které jsou trestné, málem s postihem vězení. Tato laboratoř v Praze pracuje zákonně již celých patnáct let a sotva byste jí mohl napařit pár let natvrdo za katr. Je jasné, že se jedná teprve o výzkum a o eventuální uzdravovací pokusy. Ale tato instituce v žádném případě nestojí mimo zákon! Je řádnou součástí Vysoké školy chemickotechnologické v Praze!"

Můj monolog měl značně stoupající intonaci hlasu. Sama jsem si uvědomovala, že nevím, kde se ve mně vzala odvaha, tak ráznou ztečí lékaři oponovat. Nejspíš i proto, že ani on sám mi v léčení nebyl schopen nabídnout nic lepšího a bylo nabíledni, že jsem se mu vůbec nehodila do krámu. Lékař se částečně zarazil nad mojí prudkou reakcí, leč bylo na první pohled patrné, že neschopenku nevydá. Aby podpořil své důvody, dodal:

"No, no, zadržte, tak jsem to nemyslel s tím zákonem. Vy ale nemůžete neschopenku získat především proto, že základní princip neschopnosti tkví v tom, že pacient musí být v případě, že je uznán práce neschopným, doma v místě bydliště."

Ani tato reakce lékaře mě neuspokojila. Připomněla mi jen dnes již zlidovělý výrok ze seriálu pana Dieta - Nemocnice na kraji města: "Z hlouposti můžete nařknout všechny, jen ne ty, kterých se to exaktně týká." I lékaři se nejspíš dělí na jedny, kteří nejdříve myslí a pak jednají a na ty druhé, kteří nejdříve hovoří a pak teprve myslí. Kdyby lékař v době incidentu otevřeně přiznal barvu, že se bojí neschopenku vydat, že zatím tato možnost oficiálně není, brala bych to a obyčejně bych odešla. Ale jeho důvody byly v mých očích směšné. Rozhodla jsem se proto s přidrzlým výrazem, že se z ordinace tuplem vyhodit nedám:

"Pane doktore, pokuste se zamyslet a dát mi jeden jediný racionální důvod. Vaše důvody pro zamítnutí vystavení neschopenky jsou ukvapené, nedomyšlené a nekorektní. Vy mi zde tvrdíte, že neschopenku vystavit nemůžete z toho důvodu, že bych v neschopnosti měla setrvat v místě bydliště. To si ale protiřečíte! Před půl rokem jste mě vy osobně vyslal do Janských Lázní. Jednalo se o lázně křížkové, jinými slovy jsem byla rovněž v pracovní neschopnosti. A teď mi řekněte, jaký je rozdíl mezi pobytem v Janských Lázních a v Domousnicích? V propozicích máte napsáno, že mám mít s sebou sportovní oblečení a plavky. Dá se tedy předpokládat, že tam budu plavat a cvičit. Úplně to samé jsem absolvovala v Jankách. V Domousnicích kromě cvičení a plavání se dočítáte o bezkontaktních masážích a o bioenergetickém působení senzibilů. Jde tedy o obdobu lázní, kde se navíc podrobím působení lidových léčitelů."

Lékař se zamyslel a byl v tu ránu viditelně nesvůj. Na povrchu se tvářil kategoricky, ale vevnitř to srovnané neměl. S úšklebkem poťukával tužtičkou o pracovní stůl a v očích měl až příliš znatelný tik. Jakej pán, takovej krám, pomyslela jsem si, protože v podstatě demonstroval slabiny celého jeho systému. Počal poposedávat na židli a působil dojmem, že jsem ho vytočila, a že je nervózní jak sáňky v létě. Ze sebevědomého suveréna, který si hrál na prezidenta lékařů se vší urputností, se rázem v mých očích stával mokrou utěrkou, v lepším případě tajtrlíkem.

Poznámka:

"Já jsem tajtrlík? Ty seš tajtrlík! Za prvé nevím, co to je a za druhé mě to uráží."

(Perla Vlasty Buriana z mé oblíbené pohádky Byl jednou jeden král)

Zpočátku se tvářil, jako že si ani nezasloužím mít právo na vlastní názor, ale pak kroutil hlavou sem a tam a stále opakoval:

"To se mi nezdá, to se mi nějak nezdá."

"Dobrá, já si tedy vezmu na léčení řádnou dovolenou," dodala jsem klidně, vstala ze židle, vzala do ruky kabelku a volným krokem jsem opouštěla ordinaci.

"No takhle, uvidíme, uvidíme," dodal lékař nejistě, "asi tak tři dny před odjezdem se za mnou zastavte a něco s tím vaším čarodějnictvím provedeme."

Já se na lékaře pootočila a než jsem se tiše odporoučela, šibalsky jsem se usmála a i letmý, byť zcela nenápadný úsměv na jeho tváři naznačoval, že tento malý boj mám v kapse.

Náladu mi navíc zlepšily po návratu domů další známé perličky ze školy, které mi děti zatržené v jednom časopise přichystaly:

V noci je v lese zhasnuto.

Jeden lux je jeden vysavač.

Dietě se nejlépe daří v hladomorně.

Pes mne nekousnul, jen mě ochutnal.

Když je kráva hloupá, stane se z ní vůl.

Pod svícnem bývá tma, když se zhasne.

Pravý hovězí vývar se dělá ze dvou kostek.

Švestkové knedlíky dělíme na jídlo a pecky.

Učitel nás zavedl k vodě a tam nás rozpustil.

Sbírám léčivé rostliny, aby lidi mohli v klidu marodit.

Sardinkám se uřezávají hlavy, aby se vešly do konzervy.

Jedovaté houby poznáme podle toho, že po nich umřeme.

Při skoku vysokém se odrážím pravou nohou v pravé botě.

Bez vody nemůže člověk žít dlouho, protože by po čase chrastil.

Děda povídal, že alkohol sice kazí zrak, ale že má radši brejle než žízeň.

Nejraději kreslím krajiny, kde jsou hrady, moji rodiče a jiné zříceniny.

P. S. I já si někdy připadám, jako zřícenina. (autorka)

Fakulta všeobecného lékařství

Obě děti mi doma fandily a ve snaze odjet na do té doby přinejmenším zvláštní druh léčení, mě podporovaly. Pouze manžel byl po celou dobu mé snahy zlomit bolavý organismus tak trochu na rozpacích. Karel byl, co se lidového léčitelství týkalo, nevěřící Tomáš.

P. S. Ježíš mu (Tomášovi) řekl: "Že jsi mě viděl, věříš. Blahoslavení, kteří neviděli,

a uvěřili." (Bible)

Nebránil sice ani mně, ani dětem věnovat pozornost tímto směrem, ale stál po celou dobu opodál všeho dění. On sám rovněž zdravý nebyl. Sužoval ho kloubní revmatismus a především bolesti páteře. Veškeré problémy řešil pomocí hrstí léků a nikdy nepřipustil cokoliv jiného.

V té době uvažovala moje dcera vážně o tom, že by chtěla jít po gymplu dál studovat medicínu. Snila o psychotronice a v medicíně viděla jedinou reálnou cestu, jak se jí profesně přiblížit. Neváhala a napsala na několik lékařských fakult, zda je vůbec možné psychotroniku studovat. Odpověděli všichni děkani fakult, kam psala. Všechny odpovědi byly záporné, až na jednu výjimku. Fakulta všeobecného lékařství dala k vyřízení dopis člověku, jenž se léta při lékařské fakultě těmto zvláštním jevům věnoval. Byl původním povoláním fyzik a zpočátku sledoval nemedicínské způsoby léčení po stránce fyzikální i psychologické. Kajka od něj obdržela pozvání, kam ji i Vaška doprovodil právě můj manžel.

Po návratu z Prahy jejich vypravování nebralo konce. Přestože se dozvěděli, že se psychotronika studovat nedá, setkání s fyzikem bylo pro ně víc než zajímavé. Fyzik je mile přivítal a věnoval se jim víc než hodinu. Doporučil dětem pravidelný trénink sil a poučil je o tom, že nic se nesmí přehánět, že pokusy mohou provádět jen tehdy, jsou-li v dobré kondici. Ujistil je v myšlence, že zatímco nyní, když jsou ve fyzickém a psychickém vývoji, bere jim přenos energie sílu, později je člověk však schopen zároveň energii z vesmíru přijímat a okamžitě ji předávat, aniž by snižoval své vlastní síly. Daleko zajímavější bylo vypravování o jeho specializaci.

Poznámka:

Antonín z Padovy (1195 - 1231) byl portugalský františkánský mnich, teolog a kazatel, jenž byl katolickou církví prohlášen za svatého. V roce 1263 byla postavena bazilika zasvěcená sv. Antonínovi, před jehož hrobem se udály mnohé zázraky a sv. Bonaventura řekl:

"Hledáš-li zázraky, jdi k Antonínovi."

Cesta na zámek

P. S. Nelze podržet v paměti věci minulé... (Bible)

Poznámky:

"... čistokrevnýho potkana?"