Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Zdeněk "Fakír" Bartl

Vana na kolejích

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Vana na kolejích

Zdeněk "Fakír" Bartl

2001-2002

Chcete-li autorovi něco sdělit, můžete tak učinit na e-mail: z.bartl@centrum.cz

Frantův táta měl vaničku. Kdekdo má doma vaničku. Někdo na prádlo, jiný zas na dítě. Ale tahle byla pojízdná, protože tak jsme tenkrát nazývali vozy Wartburg, ještě takové ty zakulacené, zkrátka jako vana. Po silnici to utíkalo rychle a kompaktnost materiálu byla dobrá, což Fanda otestoval hned při své třetí jízdě, kdy vyběhnul u České Bělé ze silnice a otočil se přes střechu zase na všechny čtyři. Oproti Moskvičům se však tyto vozy nehodily k orbě, protože neměly takovou sílu. A řekl bych, že pro polní práce byla jejich karoserie i příliš nízko nad zemí.

O průchodnosti terénem jsme se ostatně mohli přesvědčit hned poté, co majitelovy vášně ochladly a opět poopravené auto synovi poskytnul k vypilování jezdeckého umu. Někteří otcové jsou holt nepoučitelní. Franta k pilování samozřejmě přizval posádku těch nejzkušenějších harcovníků a po krátké debatě jsme se jednomyslně rozhodli pro kulturní ráz výjezdu. Navštívíme vyhlášenou diskotéku ve vzdálené obci Smrdov - Sázavka. Stoprocentní big-beat a lepé děvy ze širokého okolí. No, pravda, tenkrát výraz diskotéka nebyl zaveden, přesný název zněl "odpolední čaj", ale v podstatě se jednalo o totéž. Příjemná hudba, řádně slyšitelná, žádné umcaca jako na běžné zábavě, kde se pletou i tatíci s bábama, nekonvenční oblečení, nejlépe společenské džíny, kůže nebo květinové vzory a k tanci pochopitelně netřeba páru, stačí skupinka stejného pohlaví, opačné se však může přidat. Takže dnešní dýzy nic nového pod sluncem, jen ta majoránka se tehdy vyskytovala nanejvýš v guláši a vyhodit si z kopýtka vyšlo mládež laciněji.

Kapánek jsme potrdlovali, hodili oko po krasavicích, navázali pár slibných kontaktů do budoucna a rozhodli se k přesunu na domácí půdu, aby nám nikde nic neuniklo a abychom naplno využili naší ne tak obvyklé mobility. Vanička vrněla, posádka si hlučně sdělovala postřehy o dívkách, které byly ještě před chvílí k vidění, ba některé i k mání a cesta tak příjemně ubíhala. A už jsme na kopci nad Světlou, řítíme se dolů, Wartburg utíká jako cikán se slepicí, zbývá ještě překonat železniční přejezd a vjíždíme do toho sklářského městečka. Fanouš mírně ubírá, vletíme na koleje, najednou rána zepředu, zespodu a následně do hlavy, sykot a pára a jinak divné ticho. Tak nějak automaticky vyskakujeme ven z vozu a přiblble zíráme, co se vlastně děje. Než nám to však dojde, vychází z domku pod náspem jakýsi dědouš, potáhne z fajfky, mávne rukou za sebe a nevzrušeně povídá: "Jestli chcete, šoupněte to na dvůr vedle toho Opla. To sou ňáký Němci, ty to tady štrejchli zrovna včera. To je každou chvíli, tendle měsíc ste už třetí." Chtěli jsme, protože nic jiného nám nezbývalo. Při bližším ohledání auta nám bylo jasné, že pokračovat budeme vlakem. Ne že by třeba motor nebyl v pořádku, to ne, ale je o pár čísel dál, jaksi mimo prostor, který mu vyhradil konstruktér z toho hodného Německa. Trať je v tomto úseku klopená do zatáčky, a to nikoliv mírně, čímž se profil přejezdu silně podobá zakončení skokanského můstku. Zatížené prskátko ale neskočilo, nýbrž zachytilo čumákem za kolejnici, pohonná jednotka tudíž zůstala na místě, kdežto karoserie s pasažéry, čili s námi, pokračovala v jízdě, čímž se zpřetrhaly kabely, trubičky a hadice, proto po nechtěném zastavení vnitřek vozu na moment připomínal parní lázeň. Čtyři vypoukliny ve střeše dávaly tušit, proč nás všechny pobolívá za krkem. Strčili jsme vrak na odstavnou plochu za vrata a dvacku na tabák staříkovi do vesty, posbírali z asfaltu šrouby, drobné mince a dva zuby z Bobova chrupu a vykročili k nádraží.

Ve vlaku nám po dvou kelímkových točených už bylo hej, dovolili jsme si dokonce místy i vtipkovat, ale Frantíkův zasmušilý výraz nás zchladil. Ten dobrý hoch tušil rodinné problémy. Už ten večer nás jeho červené tváře se znatelnými daktyloskopickými otisky nenechaly na pochybách, že tušil správně. Když si druhý den jeho otec vyzvednul svůj vrak a poklábosil s majitelem odložiště, spatřiv navíc inkriminovaný přejezd, obrátil se jeho spravedlivý hněv ze syna na ČSD. Kupodivu socialistická spravedlnost tenkrát nenechala nestraníka na holičkách a po vyjádření několika expertů, že klopení zatáčky přesahuje normu, do roka a do dne vyhrál soud a domohl se za poničenou vaničku náhrady.

Tu zpátečku její otec a majitel vozu opravil prý šroubovákem za pět minut. Kdesi na táhlech se často vyklepával šroubek a pak se šprajcoval.

*

*

Dalším z krajánků, na kterého nelze nevzpomenout, byl Oravák Stano, prototyp slovenského zbojníka, mistra v jízdě s trubokladem a s mozkem kšeftaře a veksláka. My bažanti jsme se od něj ledacos mohli přiučit.