Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Martin Buzek

Suši

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Suši

Suši

Martin Buzek

Měli jsme s Majkem takovej podnik, tuctovej fastfood uprostřed ranveje dvaačtyřicátýho překladiště na konci Červí galaxie a Krabí mlhoviny. Abych byl přesnej, ten podnik patřil mě a nebyl to Fast food v pravým slova smyslu, spíš taková restaurace, nebo něco na ten způsob, občas mu přezdívali Plastikovej bar, nebo taky Jídelna na konci ulice. Majk byl můj PR manažer, mladej kluk, sotva dvacet let, víc kámoš než zaměstnanec, vytáhnul jsem ho ze špíny ulice a dal mu práci. Potřeboval jsem kluka, kterej se bude hádat s dodavatelema, vylepovat venku reklamní letáky, tahat do podniku nový kunčafty a odhánět prostitutky. Prostě všechno to, na co já už ve svým věku nemám náladu, ani čas. Majk všechny mý poždavky splňoval dokonale, jeho životní elán dalece přesahoval mizérii okolního světa a tak byl jako jeden z mála schopnej zvládat tuhle práci s nadhledem. Jednou mi sehnal zadarmo celej kontejner bramborový kaše z vyřazenejch vojenskejch zásob, byla trochu přisolená, ale dalo se to neutralizovat, dva roky jsem pak prodával bramborový menu se slevou. Nebo mi přihrál dodavatele zaručeně pravejch italskejch těstovin. Ten chlápek Zemi, natož Itálii, v životě neviděl, nakonec jsme spolu ale stejně udělali kšeft, koupil jsem od něj dva pytle česnekovýho prášku a mraženou chlebovou pastu. Moje kuchyně nebyla žádnej zázrak, měl jsem dva stroje, dávkovací poloautomaty a jeden separátor chutí. Většinu našich jídel tvořil lehce odbouratelnej syntetickej základ, hmota obsahující všechny potřebný látky, který tělo potřebuje. Tenhle vynález před padesáti lety radikálně změnil dosud zaběhlý způsoby stolování. Od tý doby málokdo používal něco jinýho, ani to nešlo, jestli jste chtěli bejt cenově konkurenceschopný, žádná jiná alternativa neexistovala.

Naše jídelna se krčila ve společnosti podobně založenejch podniků, vzdorovali jsme přesile čínskej bister a ten nerovnej boj vyhrávali jen díky naší odlišnosti. Dokázali jsme se vyprofilovat jako jedinečnej podnik nabízející něco navíc. Jasně většinu jídelníčku zaplňovaly hranolkový deriváty a předsmažený hamburgery všeho druhu. Taky musím přiznat, že nemálo jídel nabízelo jako hlavní přílohu čistě syntetickej kečup. Věci jako chili sprej, mražený aroma a granulovanej glutamát, byly základní stavební kameny našeho jídelníčku. S originalitou jsme si rozhodně nelámali hlavu, většina našich hostů totiž nikdy žádný jiný pořádný jídlo stejně nejedla. Obvykle k nám chodili řidiči, nebo posádky kontejnerovejch lodí. Někdy zavítal i nějakej ten důstojník z federální flotily, a když jsme měli štěstí, ulovili jsme turistu, co na dovolený přetáh rozpočet a domů se vracel stopem.

"Šéfe, dovolíš jednu otázku? Jak by se vyjímala nad vchodem Plastikovýho baru zlatá Fermiho hvězda?", zeptal se mě.

"Hele já si nedělám srandu, pochop náš velkej sen je na dosah, je přímo tady před náma.", řek a štouchnul do toho pilota, kterej zrovna začal usínat.

"O jakým snu to mluvíš?", vyštěknul jsem na něj.

"Do týhle díry? A proč asi?"

1