Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Tom Odpad

Ženy na inzerát

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Ženy na inzerát

Ženy na inzerát

Tom Odpad

Ty krabice mě zabijou

Za boha jsem nemohl tu prokletou věc dostat do krabice. Kterej idiot vymyslel tyhle kartóny! Představte si, jak se asi dá třicetikilový válec třičtvrtě metru v průměru narvat do krabice od bot a bude vám jasný, proč jsem nenáviděl svoji práci. Nad východem začínalo svítat a už to vypadalo, že se mi konečně podaří ten obludnej předmět strčit dovnitř. Jenže těžko věřit romantickejm kecům. Vyjel mi na jedné straně z ruky a jak padal tak mi ji stihl ještě pořádně odřít.

„Do prdele!!“

Krev začala pomalu prýštit.

„Zkurvená práce, já se na to vyseru!“

Prokletý zaměstnání a prokletý krabice. Moje mysl je jedna krabice, která se má strčit do jiné krabice a přelepit páskou. Asi se do jedné krabice zabalím a pak ještě do jedné a ještě do jedné a pak počkám až mě uloží do skladu a budu sedět v krabici a zbaven krabic. Navždy. Jistě jsou i jednodušší způsoby jak přežít – třeba vyměnit zaměstnání že?

Vztekle jsem odešel na záchod, musel jsem něco udělat s tou rukou. Pořádně jsem vymyl ránu. Sice to přestávalo krvácet, ale pekelně to pálilo. Nechal jsem na ránu týct studenou vodu. Pomalu to ustupovalo. Vážně už brzy pošlu všechny krabice ať se jdou napást a já hrdě odkráčím ven z bran pekelných. Nestojí to za to. Zasraný krabice. Odešel jsem do kabinky a zamknul za sebou. Rozepnul jsem kalhoty a vytáhnul ptáka ven. Potěžkal jsem ho v dlani a pustil se do toho. Zavřel jsem oči a představoval si prsatou blondýnu. Za tři minuty bylo hotovo. Utřel jsem se srdíčkovaným toaletním papírem a spláchnul miliony potenciálních životů do odpadu. (Sakra kdo kupuje do skladu srdíčkovanej hajzlpapír? – že by nějaký výprodej?)

Když jsem došel zpátky čekalo tam na mně ještě asi dvacet odpornejch krabic. Co se dá dělat. Naštěstí mě vysvobodil oběd. Klidná chvilka, kdy můžu nechat plavat všechny krabice a jiné. Zatímco jsem do sebe soukal brambory, nabýval jsem přesvědčení, že než aby mě to dennodenně takhle připravovalo o nervy, tak to nemá cenu.

Po obědě jsem dorazil zpět ke krabicím. Přece jenom tato práce není až tak jednotvárná, teď šlo o to je zalepit. Páskou. Docela jednoduchý. Jenže ta páska se pořád trhala a muchlala do sebe. Za deset minut jsem měl přilepený na kalhotách dva kousky, na ruce docela zajímavou muchláž zvící dospělého králíka a přelepených asi dvacet centimetrů spoje. A na koncích se to stejně odchlipovalo. Pomalu jsem začínal ztrácet nervy. Přilepil jsem jeden konec na krabici a pořádně uhladil. Pak jsem odmotal dostatek pásky na celou šířku krabice a napnul. V tu ránu to povolilo. Omotalo se mi to kolem ruky a bezpečně přilnulo.

„Kurva.“ Strhl jsem to z rukávu a mrštil s tou věcí na zem. Odešel jsem na záchod. Tentokrát to byla blondýna s brunetou, parádně se vzájemně rozdováděly a samozřejmě byly pořádně nažhavený na mého Onoho. Ten se mi zaškubal v dlani a poslal svou dávku na vzdálenější stranu mísy, ale první cákanec skončil na prkýnku. Utrhl jsem toaleťák (srdíčkovanej – to fakt není možný!) otřel si žalud, pak prkýnko a spláchnul.

Když jsem došel zpátky ke krabicím, stál tam Karel.

„Nazdar Tome.“

„Nazdar Karle.“ Karel nebyl kamarád, dokonce ani známej. Byl to nějakej člověk z práce. Chodil za mnou a vždycky mi něco vyprávěl. O rodině, o zahrádce, o životě a o problémech, o mšicích a o práci a tak vůbec. Mě to celkem nezajímalo. A ho nezajímalo, že to nezajímá mě. Jedna jedna.

„Nemáš cigáro?“

Vytáhnul jsem krabičku, a podal mu ji. Vzal jsem si taky a zapálil si. Třásly se mu prsty. Asi to bude na dlouho. Ten mi tu chyběl!

„Ten hajzl Karásek!“ vyletělo z něho když srovnal dech.

„Kdo je hajzl Karásek?“

„Pěknej Hajzl.“

„Tím se ovšem všechno vysvětluje.“

Prudce potahoval z cigarety.

„Před třema měsícema si tu koupil mísu. Pak si to doma nainstaloval a pak přišel na to, že když spláchne tak se tam udělá takovej vír a hovno se motá nahoře na tom víru, voda odteče a hovno tam zůstane. Tři měsíce to používal a myslel si, že se to nějak spraví ale ono se to nějak nespravilo! Ono je to pořád stejný! Tak to zase odmontoval a tu mísu donesl, že to chce vyměnit, hajzl jeden.“

„A nemá třeba nějaký lehký hovna, že mu nejdou ke dnu? Nedrží nějakou dietu nebo něco.“

„Je to pěknej hajzl!“

„Karásek nebo ta mísa?“

„ Hajzl je to - ti povídám. Já mu říkám, že tuhle mísu si před ním koupilo tisíce lidí a nikdo si nestěžoval. A on, že chce jinou, že tahle je blbě navržená když v ní ta voda ty hovna nadnáší místo aby je zatlačila dolů a že to chce zadarmo vyměnit za jinej typ.“

„No jo, ale k čemu by mu byla mísa v které mu plavou čtrnáct dní hovna po hladině?“

„Hele ještě ty mě ser! To lehký hovno se za dvanáct hodin nacucá vodou a pak jde spláchnout stejně jako těžký hovno. A hlavně, tak do té mísy neměl tři měsíce srát když ji chtěl vyměnit.“

„Jasně je to hajzl…“

„Ten hajzl Karásek! Dvě hodiny jsem se s ním dohadoval. Pak přišel šéf a ještě mě sjel, že nevycházím vstříc zákazníkům a takový ty kecy. To jsem zvědavej co bude s tou posranou mísou dělat!“

„Já vím co. Pověří tebe, abys vyjednal s výrobcem, že mají k ničemu mísy, když v nich plavou hovna.“

„Karásek, ten hajzl!“

Ještě asi půlhodinu jsem musel poslouchat o hajzlu Karáskovi, plovoucích exkrementech a šéfovi co vůbec nic netuší o výrobě keramiky. Musel jsem se znovu pustit do práce s páskou, abych mu dal najevo, že by měl jít. Když konečně vypadnul, sednul jsem si na jednu krabici a zapálil si. Nemám na to náturu. Jdu odsud. Nikdo nikoho nemůže nutit lepit takovýhle krabice a ještě aby poslouchal o hajzlu Karáskovi. Jak jsem popotahoval kouř rostlo to ve mně. Pak jsem se zvednul a vyrazil za šéfem. Přišel jsem za Jarmilkou. To byla jeho sekretářka. Seděla za stolem a jak jsem stál nad ní, tak jí bylo pěkně vidět do výstřihu. Měla parádní prsa. Pak zvedla svůj pěknej ksichtíček a podívala se na mě.

„Dobrý den pane Vít, co byste potřeboval?“

„Dobrý, musím mluvit se šéfem.“

„Teď to nejde má tam návštěvu ale za chvilku budou končit. Můžete si zatím sednout.“

Nemohl jsem vytáhnout pohled z výstřihu. Bylo to moc hezký. Musela to vědět - při posledních slovech se zaklonila a dala si ruku na prsa.

„Dobrá, já si zatím odskočím.“

Dorazil jsem na záchod v druhým patře. Chodil jsem tam radši než do prvního, protože byl novější a vždycky to tam vonělo dezinfekcí. V prvním patře to bylo cítit dezinfekcí taky, ale i prdama a všeobecně zašlým záchodem. Rozepnul jsem kalhoty a pustil je až ke kolenům. Vysoukal jsem ho z trenek a pustil se do díla. Představoval jsem si Jarmilku jak klečí přede mnou a dělá mi to pusou. Pak jsem poslal spermie po proudu a napadlo mě, jestli ten hajzl Karásek nemá náhodou pravdu. Umyl jsem si ruce a vrátil k řediteli. Jarmilka zase seděla rozkošně s kozama nahnutýma nad stolem.

„Kdybyste věděla co jsem vám teď udělal.“

„Co proboha?“

„Ale nic to byl jenom takovej…. vtip.“

Zatvářila se na mě jako na debila.

„Můžete jít dovnitř.“

Zaklepal jsem a vešel. Seděl za stolem a hleděl do nějakých papírů.

„Dobrý den.“

„Dobrý den Tomáši. Sedněte si.“

Chvíli ještě odkládal nějaký papíry.

„Stejně jsem s vámi chtěl mluvit.“

„Ano?“

„Nějak se mi poslední dobou nezdáte. Ztrácíte vstřícnost, elán a tak nějak, jak to říct … ztrácíte jiskru, rozumíte mi co myslím…. děje se něco? Máte nějaké problémy?“

„Jediný problém, co mám, je moje práce.“

„Jasně, vím, máte náročnou práci, ale musíte se umět odreagovat. Máte nějaký koníček?“

„Jaký koníček?“

„Já nevím, třeba rybaření, nebo modely, já třeba sbírám známky. Víte ono je to hrozně důležitý když potřebujete vypnout…“

„Známky mě připadnou jako pěkná kravina...“

„Ale na tom přece vůbec nezáleží. Podívejte se…“ Sáhnul do stolu a vytáhnul album. Rozložil je přede mně a pomalu otáčel listy.

„No vlastně….možná“

„No a co to je?“

„Já onanuju.“

„Prosím?“

„Prostě když se potřebuju uklidnit, tak jdu a vyhoním si péro.“

„Krucinál, já přece nejsem nějakej …!“

„Tak to nemyslím. Můžu vás tu nechat na chvíli o samotě, říkám ona to hrozně ráda pozoruje….“