Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Felix Háj

Školák Kája Mařík - Díl 6.

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Školák Kája Mařík - Díl 6.

Školák Kája Mařík VI

Felix Háj

I. PO SVATBĚ.

Dávno před východem slunce probudil se starý drozd nad lesovnou. "Čas," řekl si tiše, "abychom začali s ranní modlitbou." Zahleděl se do lesovny a dvora. Zahuboval hlasitě: "To je mi divný pořádek! V lesovně vždycky po ránu všecko na svém místě, a dnes všude takový nepořádek!"

Připomíná mladý kos: "Jakž jinak? Byla přece včera slavná svatba! Zpívali jsme včera po ránu Zdeničce a Kájovi svatební píseň. A dnes snad abychom zvesela spustili zase jinou na počest."

Nad lesovnou rozjásá se ptačí píseň - nejkrásnější sbor, jaký si jen lze myslit.

Sova Kátla vlétla do hnízda a ušklíbla se: "Zpívají, a není, kdo by je poslouchal. Už dávno, zrovna jsem zhltla poslední sousto své noční hostiny, vyběhli z lesovny oba, Kája i Zdeňa. Ta v cestovních šatech, v malém kloboučku se závojem, Kája nesl zavazadlo. Tamhle v průseku se zastavili. Zdenička si utírala oči, potom Kája se jí zobáčkem dotýkal tváří, a zas pospíchali dál."

Bylo tomu tak. Tohle měli dávno smluveno. Nikomu ani slova, protože maminka by řeka: "Užijte domova, a my vás." Ale oni cítí instinktivně, že to svoje krásné mladé štěstí na chvíli musí zanést daleko, aby nedotkla se toho vzácného květu všednost, aby nesetřela jeho jemného pelu. Nejspíše do Paříže zajedou. Ano, celý měsíc bude jejich. Jen jejich, a z toho nedají nikomu ani vteřinky.

Ptáci dávno dozpívali, slunce dávno smálo se shovívavě na lesovnu i hajnovnu, kde je dnes ticho a ticho, jak by ani vstávat nikdo nechtěl.

První se probudila Týna. S očima ještě napolo zavřenýma jako obyčejně rozmáchla se vpravo po židli po budíčku, aby se podívala, kolik je hodin. A ruka jí dopadla na čísi hlavu. Byla to Marjánka šafářovic, která vypískla: "Týno, co mě tlučete hned po ránu?"

Týna si honem sedla. Pro pána krále, bodejť, vždyť spí u šafářů s Marjánkou na zemi na slamníku! Nic jiného už pro ně nezbylo. Rány do palice! Lesovna plná hostí, a ona tu, děvečka ubohá, ale darebná, spí. No, spí jako dub, jako kámen, jako dřevo. Ne spí, ale hnípá." Tááák! Teď si odlehčila, když to řekla, a hned nato vylítla. Než jí mohla Marjánka povědět, že si oblékla bluzu na rub, už byla venku.

"Zaplať Pán Bůh!" oddechla si, když v lesovně bylo naprosté ticho. Jen se tak ošplíchla, a už dělala oheň. Na kávu postaví, na čaj, kdož ví, co dnes kdo bude chtít snídat. Sotva voda zabublala, vešla paní lesní: "Holka, to jsme zaspaly! Nejdřív připravíme snídani mladým." Trochu se jí zamžily oči. "Zdenička je zvyklá brzo vstávat," trochu se jí chvěl hlas, "to ona za chvíli přiběhne, snídani bude chtít, a jistě se hned do lesa rozběhnou." Paní lesní má najednou slzy v očích.

Týna, jak to vidí, hned sedí na stoličce u kamen a vzdychá: "Tak mi to přichystají, vzácná paní, třebas mladá milostpaní nechce sem jít. Zaklepám, postavím na stůl a zas půjdu."

"Víš, Týno, co ti řekla včera Zdenička: Neříkejte mi ,milostpaní', Týno! Jste u nás tolik let a jako naše. Jako taková starší teta mi připadáte. Jen jako dřív říkejte!"

Týna pláče div ne nahlas: "Vzácná paní, tuhle radost mi neberou! Těším se na to už dávno. A kdepak bych si troufat mohla! Tuhle pan lesní inženýr..."

Z vedlejšího pokojíku ozvalo se nehorázné hlasité zívnutí, dokončené hlasitou otázkou pana lesního: "Maminko, nemohla bys mi přinést kyselou okurku?"

Paní lesní se poděsila: "Pro pána krále, tatínek se rozhouká jako na lesy, a spí tam přece Krátkých. a smíchovští s neteří." Otvírá potichu dveře a říká tiše: "Tatínku, že ti hanba není! Místo ranní modlitby okurku sháníš! Vstaň, dostaneš kávu!"

"Tak to já radši ještě nevstanu," směje se pan lesní, a pan profesor volá s pohovky: "Dobrého jitra! Já bych se také přidal na tu okurku."

Pan doktor se obrací na otomanu: "Kdybyste spali!"

Pan lesní říká tišeji: "Zdeňa s Kájou už jsou v kuchyni, ne? To Kája asi mele kávu a Zdeňa sedí proti němu a zívá v jednom kuse. On už dávno semlel, ale pořád otáčí kličkou. Musím se jít podívat."

Za chvíli je v kuchyni. Rozhlíží se: "Tak mladí tu ještě nejsou? Tak žádný rámus, ať jich nevzbudíme. A tu okurku, maminko! Mám v hrdle jak papriky nasypáno. Zatrápeně to pálí."

"Víš, tatínku, já ti po ránu okurku dávat nebudu. Chceš-li mermomocí, vezmi si ze špíže, ale je to hrozný nešvar! To máš z těch stálých přípitků!"

Pan lesní se vynořil za chvíli ze špíže: "Byly tam jen tři, maminko! Teď se podívám po lese a vrátím se hnedle. Nechte to všecko ještě spát! Vždyť je brzo. A potom, maminko, držkovou polévku! Na spravení chuti!"

Paní lesní trochu prudce zakašlala: "Žabí stehýnka bys nechtěl, tatínku?"

Ale ten už byl pryč. Jak namířil k hajnovně, viděl otevřená okna, nad dveřmi flinta nevisela. Hajný už je v lese, a maminka hajných? Maminka od včíra už i jejich Zdeni? Pan lesní se zastavuje. Chvíli se dívá. Vidí dobře. Hajná klečí pod starým křížem, ruce má sepjaté a zřejmě je viděti pohybování jejích rtů. Modlí se. Jistě za Káju a Zdeňu. Tak na ni padla sluneční zář, tak rozsvětlila její oči. Kdyby ji teď viděl Kája, jistě by řekl: "Naše maminka je nejhezčí na světě!" Pan lesní zcela skryt už se nedívá do jizby. Mimoděk smeká klobouk, mimoděk i on ruce spíná: "Pane Bože na nebi, chraň ty velké děti všeho zlého!"

Odchází hlouběji do lesa, ale zase už šibalský úsměv trhá mu rty. Až půjde zpátky, zastaví se v hajnovně na kousek řeči. Jsou teď v blízkém přátelstvu. "Zatrápeně, jakpak si budeme říkat?" A jak se vrací, rovnou do hajnovny.

"Pán Bůh rač dát dobré ráno, vzácný pane! A to jsou k nám hosti!"

"Dobrýtro, milostpaní! A jak se ráčili vyspinkat, co? Nechtěl milostpán po ránu taky okurku?"

Maminka hajná je v rozpacích: "A copak vzácný pán hned po ránu samá legrace?"

"Inu, milostpaní, to radostí, že to všecko tak hezky dopadlo. Ale matko! Bez legrace, to ,vzácněpánování' teď přestane. Anebo to všecko rozsekám!" rozčiluje se, když vidí, že hajná vrtí hlavou. "Já vám budu říkat ,matko', vy mně, vy mně" (pan lesní honem neví jak), "vy mně ,otče'. Tak!"

Hajná se neudržela. Tak se smála, až jí slzy v očích stály. "To by bylo moc hezké, vzácný pane, až bych přišla: ,Prosím jich, otče, že vzkazuje hajný' - -"

Pan lesní se smál taky. "Dobrá! Nelíbí se vám to. Poradíme se s mladými. Trochu vína tu nemáte?"

"A to, prosím, máme. Poslala vzácná paní včera kolik lahví. Myslím, že je odnesu panu Štulcovi zpátky. Dá mi za ně cukru, krupice a čeho třeba. Jednu načal tatínek včera na noc. Skleničku vypil. Hned přinesu."

"Heleďte, matko, panu Štulcovi nebudete nic nosit zpátky. Nebo sec-samec!" zadíval se na ni přísně, až se hajná zase rozesmála.

"Vzácný pán se naučil od Káji vyvalovat oči."

"Vida ji, matku," ušklibuje se pan lesní. "Včera by to ještě nebyla řekla," dolévá si sklenku. "A teď se podívám domů. Vzbudím to všecko. Možná, že sem pošleme mladé k obědu. Moc nám toho asi nezbylo." Už je mezi dveřmi, když mu šlehne hlavou nápad, který ho hned znova rozesměje: "Já vám budu říkat ,matko', vy mně ,pane tcháne', když to bez toho ,pána' nejde. A naší matce bude říkat hajný ,paní ťchýně'. Ta bude mít ohromnou radost. Povídala jednou: ,Běda tomu, kdo by mi chtěl říkat ,paní tchýně'. Naše maminka říká ,tchýně'!"

Jeho hlučný smích rozhlaholil se lesem a on pospíchal k lesovně. Přišel zrovna k loučení. Dva kočáry byly plné nejen posledních hostí, ale také balíků různé velikosti. Pan lesní zavolal: "A kdepak je paní ,ťchýně'?"

Paní lesní s tím nejsladším úsměvem podávala do kočáru poslední balík. Ale teď úsměv zhořkl a na čele se vyrýhla hluboká vráska. Prve tak příjemný hlas zrovna zledovatěl, když řekla: "Nech si, tatínku, nemístné vtipy!"

Kočáry se rozjely. Paní lesní mlčky kývla na pána. Otevřela dveře velkého pokoje.

"Poslouchej, tatínku," začala, když zavřela dveře, "pamatuj si jednou provždy, že tohle slovo nesmí se u nás ozvat! Kdyby tě teď byl slyšel Kája, kdyby tak, až vstane, řekl: ,Jak jste se vyspala, paní ťchýně?' přesto, že ho mám ráda jako Zdeňu, dala bych mu co proto! To víš, tatínku," nalaďuje paní lesní do "moll", "ty to tak nemyslíš, ale což kdyby se Kája toho chytl? Heleď, udělám ti třebas tu držkovou k večeři, zrovna poběhne Týna do Lážova."

Pan lesní konejšivě ji hladí po vlasech: "Ale to víš, maminko, já jen tak. Ale snad, já neříkám dnes, po čase - když řeknu Kájovi: "Předcházej si paní ,tchýni' nebude zle?"

"No třeba za rok někdy v legraci," uvoluje se.

"Copak chystáš pro nás k obědu?"

"Fašírku ze zbytků na pekáčích, tatínku, okurkový salát, polévku s drobenkou, výbornou, na hovězí sardelovou omáčku. A abys šel zaklepat na Zdeňu."

"Půjdu, maminko! A víš, co se mi nejlepší líbí? Že celých šest týdnů je tu budeme mít, a že se budou pořád durdit, až je začnu zlobit. Teď jsou, maminko, v hedvábném kufříčku, v trochu jistějším než byla Zdeňa v klášteře."

Pan lesní pospíchá k pokojíku vpravo. Zaklepá a volá: "Děti, snad jste se včera nenapily makového odvaru, že ne a ne dospat? Maminka ponese polévku. S drobenkou, a hovězí se sardelovou!" Klepá silněji: "A fašírku s okurkovým salátem!" Stiská kliku. Otevřeno. Přeběhne očima pokojík. Uklizený. Jen na stole leží bílý list. Čte:

"Tatínku i maminko z lesovny i hajnovny, nezlobte se na nás! Rozjeli jsme se trochu do světa. Byli jsme dávno o té cestě domluveni. Byli byste třeba nechtěli, a my se tak těšíme! Za měsíc se vrátíme. Potom 14 dní zůstaneme na samotách, a potom - potom do nového života!

Líbají Vás Vaše upřímné a vděčné děti

Zdeňa a Kája."

Pan lesní se přestal usmívat. Sekl listem o stůl a honem si zapaloval doutník.

"Kuliferda! A sojka jedna! ,Upřímné děti!' Já vám dám ,upřímné' děti! Dělají si, co chtějí. Vida! Myslil jsem, že Kája bude bačkora a udělá, co bude chtít Zdeňa, a zatím tohle. To je z hlavy toho kuliferdy! A už je to vidět, že Zdeňa bude poslouchat. To on do ní mluvil, až chudinka řekla ,tak pojedem'! Kdyby řekl: ,Pojedeme na Kamčatku,' tak by taky kývla a řekla: ,Tak pojedeme!' Tááák! To to pěkně dopadlo! A vždyť," leká se, "nemají, děti nešťastné, jistě dost peněz!"

Překládá list a teprve teď vidí připsáno drobným písmem Zdeniným: "Nemějte starosti, peněz máme dost! Kája má své úspory, a já si beru s sebou knížku, na kterou jsem si od malička ukládala. Je tam hezkých pár krejcarů. Ani snad nebude třeba z toho něco brát. To jen tak ,pro všecko' maminka mi dala tu knížku, když jsem jela kupovat doplňky výbavy. Tehdy řekla: ,Kdyby se ti líbil nějaký šperk, no, popřej si podle chuti!' Jiná už by to byla proparádila. Moc se těšíme na cestu. Buďte všichni zdrávi!" Pan lesní shrnul trochu rty. "Vida je, kuliferdy! Jeden jako druhý. Aby řekli: ,Táto, mámo, dejte nám peníze, chceme si vyletět do světa,' toto! Úspory! Svoje úspory! Pojedou za své! Kampak ne! A já jsem se tak těšil na chvíli, která měla přijíti dnes, a v níž jsem chtěl Kájovi odevzdati Zdenino věno se slovy: ,Po penězích jsi se neptal, kuliferdo, ale dobré budou do začátku.' A když ne, tím líp. Nebudete pořád dva. O Staníka je postaráno. Vídeňský bratr za jiné nedá, než že po prázdninách si ho vezme do Vídně. Komu prý by odevzdal svůj veliký závod, když Staník je jako žhavý do strojařiny, pořád něco ,montuje' a pořád něco kreslí."

Pan lesní zahnul myšlenkami na Staníka. Opravdu, Zdeni bývala plná lesovna. Staník, sice statný a zdravý hoch, pořád něco kutí se šroubečky a hřebíčky a prkýnky. Je v Praze na reálce. Dopoledne odjížděl s ostatními. Ale nic mu brdské lesy k srdci nepřirostly. Snad kopretinu od sedmikrásky nerozezná a modřín od buku ne. Když slyší výstřel, uši si zacpává. Ale mamince v kuchyni kdejaký strojek spraví, zlepší. A nesmírně se těší k strýci do Vídně .

"Tatínku!" volá paní lesní.

Ten sebere psaní a jde do kuchyně. "Tady máš psaní od upřímných a vděčných dětí," položil list na stůl. "Frnkly! Teď už ujíždějí někam - snad do Afriky. Já nevím. Tak se mi ten hedvábný kufříček povedl zrovna jako tobě, maminko! Upřímné, vděčné děti! Moc upřímné! Ale až přijdou! Jaktěživy nedostaly tolik, co dostanou! Člověk se tuhle těšil jako malé dítě,

jak tu teď bude veselo, jak se ta holka bude durdit, když něco řeknu, a Kája bude přešlapovat, a tu máš! Po všem! To budou mít v hajnovně taky radost! Abych jim to šel zrovna povědět."

Paní lesní se zarazila jen na chvíli. Potom řekla důrazně: "Však by byli, tatínku, od tebe zkusili! Dobře udělali. Ty se zatím trochu usadíš."

"No-no-no-no, maminko," zlobí se trochu pan lesní. "Já už nepotřebuju, aby mne někdo usazoval. Však mne usadili oni sami. Ale to jsem si přece nemyslil, že je ti docela jedno, když ti Kája odveze dceru Bůh ví kam. Takhle jsme to přece neměli ujednáno!"

Paní lesní se dívá oknem do lesů: "A přece jen to bude moc hezky vypadat, když budeme říkat: ,Mladí jeli na svatební cestu.' Víš, tatínku, mně to bylo dost divné, že nic neříkali. Přeceť se to tak trochu jako patří."

"Patří, patří," opakuje pan lesní trochu posměšně. "To se patří utéct, když jsem se na ně tolik těšil?"

"Kam že jedou?" ptá se paní lesní a sahá znovu po listu. Vraští čelo. "Nenapsali. To je moc škoda! Přeceť každý se bude ptát, kam jeli. Co řekneme?"

Přemýšlí. Vrásky na čele se vyrovnávají. "Tatínku, věř mi, jinam oni nejeli než do Paříže. Tam to Kája zná, to on už tam Zdeňu provede. Můj vnitřní hlas mi říká - - -"

"Rány do hlavy, maminko, tys ještě ten svůj vnitřní hlas nezaškrtila? No, pomoz Pán Bůh! Ten ti toho teď nakuká!" hubuje pan lesní. "Tvůj vnitřní hlas ti teď říká, že jeli do Paříže, a zatím, Bůh ví, kde se potloukají. Jen to někomu řekni, a najednou dostaneme lístek z Plzně nebo z Točníka, že jim došly peníze, že pozejtří přijedou. Jak do toho mluví tvůj vnitřní hlas, tak to sedí teď u Brejšky v Praze, jedí ,bílou mozečkovou', a Zdeňa fňuká, že chce domů. Kolikpak má Zdeňa na tu svou knížku uloženo, co?"

"Hodně, tatínku! Aspoň dvě stovky!" říká chlubně paní lesní. "Zdeňa neutratila marně krejcaru, a co tak o svátku a jindy od nás nebo od příbuzných dostala, všecko uložila."

Pan lesní se zlobně rozesmál: "No, to je opravdu moc peněz! Kája má nejspíš také tolik, to se do ,Parízu' nedostanou! Já tuhle, táta pošetilý, krásné, jako nové tisícky připravil."

"Však na ně dojde," směje se paní lesní. "A pojď k obědu, tatínku!"

Ale pan lesní už byl venku.

Maminka hajná věru nevěděla, čím by "mladé" uctila. Všelijakých dobrot bylo včera. A darmo bude v rozpacích. Řekla Zdenička včera: "Teď mi budete zas hezky tykat jako dřív, nebo vám nebudu říkat ,maminko'."

A vzácný pán, jen tak, jako by nic, řekne: "Třebas přijdou mladí k obědu." To se to na ni valí! Už ví, co udělá. Houbovou polévku a jahelník. Po těch dobrotách snad jim přijde vhod. Už jahelník upekla, hustě cukrem a skořicí posypala, když pan lesní otvírá dveře.

"No, jahelníku máte na dva dny. Mladé panstvo odjelo. Ju, matko, naše upřímné a vděčné děti nám frnkly! Po anglicku, víte, beze slova. Jak říká teta pekařovic: ,Mírnis-tírnis'."

Hajná se leká: "A to snad ne, vzácný pane?"

"Už jo, matko! Doběhnete si k nám přečíst psaní!"

II. PAN LESNÍ POPLAŠIL KOVÁŘKU.

Myslila Zdeňa, myslil i Kája, že nikdo jich neviděl. A přece!

Zrovna zahýbali na širokou cestu, když teta kovářka pospíchala s nůší trávy z paseky. Dnes si musila přivstat, aby byla včas na výzvědách u lesovny. Copak, náramné to včera bylo, o to nic! Ale to právě "bejvá omylný". To je tak na zalepení očí lidem. Ji, starou, zkušenou osobu, nebude chtít nikdo ponaučovat! Ona vidí do všeho! Vždyť tomu chlapci hajnejch, jak mu teď říkají, lesní "kulometr" (geometr), oči zrovna svítily, jak začal na to "piámo".

Kulometr - to přece není žádná jistá živnost. To je něco jiného, když tuhle táta má kovadlinu a všecky "werky" k tomu. To mu nemůže žádný vzít. A ten kulometr, á - bude on

asi panu lesnímu na pasece pomáhat kuláče do metru rovnat - odtud kulometr. Na to nemusil taková léta študýrovat. Do muziky je jako žhavý. To bylo včera vidět.

A nevěsta, jako Zdeňa? Usmívala se, ale bledá byla. No, však tu bylo kolik ženichů. Možná, že se jim zdála malá "pretence", pobavili se a odjeli. Celá ta veselka byla "na kvalt", to se hnedle uvidí.

Nejlepší to prozkoumá, když tam zaběhne hned po ránu. To se nejlepší pozná "jak, co, kerak". To bejvá člověk ospalý a mrzutý. Ona půjde rovnou. Co tam, to tam. Pan fořt si z ní udělal legraci, ale dostala včera všeho dost. A že mu vyžne tu nejlepší trávu v lese, i kdyby na ní seděl, je jistá věc. Půjde rovnou do kuchyně, nabídne se, že pomůže ty lavice a stoly ze dvora uklízet. Však jim bude každá pomoc dobrá. A hned uvidí.

Kdopak to tamhle pospíchá? Dva jdou. Ona v "šrajéru". Kampak ne! Kdo to asi jde? Dívá se upřeně a dbá, aby ji viděti nebylo. Div nezavýskne! Přece ten kulometr se Zdeňou! "A to se v noci něco strhlo, to je jisté. A pan fořt je vyhodil! Bodejť, to by tak nepelášili! A dočista jen takový jako kufírek mají. Kdepak je vejsluha a vejbava, co? Á, tady není něco v pořádku! To musí přezkoumat! To budou v Lážově koukat! Ani s nimi žádný nejde. No, to je vidět!"

Postaví nůši na pařez a dívá se za nimi: "To se něco semlelo! To by ,přecejc' nešli sami! Když ona se vdávala, nebožtík táta jí ,vejbavu' vyvezl až do kovárny. Máma s ní šla i sestry, i ,švaří', jak se to patří. A oni tuhle - nic jináč - než - no - vyhodili je! To se nepohodli o ,pretencí'. Dobře jim tak! Taková věc se má vyjednat před veselkou. Potom už je pozdě! Peníze na dřevo vysázet, jako jí nebožtík táta sto zlatek, to jsou potom vdavky! Tohlenc to všecko jen tak na povrch.

A to bude Diviška koukat! Taky byla včera jako vyjevená!" Kovářka se nemůže vzpamatovat. Teď musí pospíšit. Přijde k nejlepšímu.

Přišla! Kovář na ni už čekal. Jak zašla na mlátek, prudce za ni přirazil dvířka a zamkl.

"Tak tu byla lišnická Madla, sestra, rozumíš? Šla rovnou od četníků sem. Jejich Kačence jsi nectně vynadala. Včera to mělo být. Zostudila jsi ji, že holka nechce z chalupy hlavu vystrčit. Madla to šla udat. Přijde pan ,wachmajstr' vyšetřovat, tak se těš! Vyhrožovala jsi jí, že jí rozmlátíš hlavu. To všecko než proto, že řekla Kačenka: ,Kdyby nebylo Lážovské tety kovářky, dávno bych byla vdaná!' Jen už aby tě zavřeli! To bych užil klidu!"

Kovářka se zarazila jen na chvíli. "Nevídáno! Lišnická Madla! Kam se neděje i s tou jejich Káčou! Řekla jsem jí, co je pravda! A pro pravdu nikoho nezavírají. Leda pan wachmajstr přijde! To si táta přidal! Holečku, ona není z ,lekavých'. Horší je, že se teď z mlátku nedostane! A přece musí do lesovny nebo aspoň do Lážova. Jinak ji zadusí to, co teď nemůže povídat! S tátou si to vyřídí, to je malá starost! Teď jen kudy ven?"

Zkouší to na všech stranách. Marně. To jí nezbude nic jiného než, jak táta odejde - dnes musí přece na Černolice - aby sekerou vyrazila dvířka, protože ven musí.

Táta buší do kovadliny a zpívá si při tom zplna hrdla. Však mu to zarazí. Ten bude koukat, až večer přijde a bude muset spravovat dvířka! Podojí kozu, vypije si jen tak trochu mléka. Však se dnes nají. Za takové zprávy dobře se bude mít. Copak táta! Napek' si včera vdolků, jako "na truc" i bramboračku si uvařil. Bodejť by ona byla měla kdy vařit! Ale dostane to s ourokem. K polednímu je netrpělivá. Což se táta nehne?

Dočkala se. Už jde a volá na ni: "Dobrou zábavu, paní kovářová! Já vás teď budu krotit hladem. To bych se na to podíval, abyste aspoň na stará kolena nedala pokoj! Poroučím se! Panu wachmajstrovi řekněte, jen aby si vás beze všeho odvedl!"

Kovářka ani muk. Bude si marně panty lámat! Vypadá bojovné jako novodobá amazonka. V ruce sekeru, jen se rozmáchnout, šátek spadlý do týla hlavy, v očích plno žhavé touhy jen se dostat na svobodu. Čeká. No, teď už může začít. Ve chvíli jsou dvířka uvolněna. Poposkočí, srovná šátek na hlavě a nese koze trávu: Váhá: "Mám ji podojit nebo ne? Škoda každé chvíle. A co, bude večer víc!"

Chytne jinou zástěru a už uhání k samotám. Už je u jeteliště, když vidí z dálky pana lesního, jak míří vlevo. Musí jít zvolna, aby ji radši neviděl, nebo zas něco začne.

Pan lesní zatím uznal, že ti "kuliferdové" nemohli nic lepšího udělat než odjet, aby uhnuli okukování a rozpakům. Už se s tím smířil. "Ale dostanou," říkal.

Jak zahlédl vyrudlý šátek kovářčin, jen luskl prsty a pomyslil si: "Ta už jde okukovat. No, porozprávíme si. Jen jestli bude bába věřit, když jsem ji před svatbou tak prohnal. Musím na ni zchytra."

"Kampak, mlaďoučká?" volá z dálky. "Á, čtyrlístky! No ovšem! Čtyrlistý - hoch jistý. Pěti, teta, to nic - pěti, děti. Ale šesti - štěstí! Budu hledat s vámi, chcete?"

Kovářka dělá překvapenou. "Dobrýho poledne, vzácný pane! To já jen tak v zamyšlení koukám. Vzpomněla jsem si hned po ránu, že jsem někde u lesovny včera ,šnuptychl' zapomněla - plátěnej, s modrým ,rantlem'. Moc bych litovala. Byl docela čistej a jen tak jsem jej do kapsy ,pro všecko' dala."

"Šnuptychl?" diví se pan lesní. "A vždyť povídala naše Týna, že jste si do něj vlašského salátu nandala."

"Ale?" usmívá se jedovatě kovářka. "Tak to Týnynka má tedy hubu jako jed! A prolhanou k tomu! A jakpak se vzácný pán vyspal?"

"A nestojí to všecko za nic. Víte, kovářko, já bych vám něco svěřil. Ani byste nevěřila!"

"Však mne přelhal vzácný pán před veselkou!" říká bába smutně.

Pan lesní je šibal. Mávne rukou do prázdna a tváří se bolestně. "To jako myslíte tenkrát?" I toto! To teprva všecko přijde! Jen vynecháme toho sádeckého sládka, ostatní zůstane. Ale nechme toho! Darmo člověka srdce bolí. Kam vlastně jdete?"

"A jako po tom ,šnuptychlu'," odpovídá bába a hoří zrovna zvědavostí. "Jestli pak už jsou všichni vzhůru?"

"I jsou, jenže jich tam moc není. Mladí se nám do rána ztratili!"

"Ale ,dou', vzácný pane!" hledá kovářka pařez, aby si sedla.

"No, když to řeknu! Ani na samoty nechoďte! Tam je pláče! To jsem vám chtěl povědět. Ale ani muk nikomu! Depeši už jsem poštou poslal. Budou je hledat. Možná, že odjeli do Afriky."

Tohle bylo na kovářku trochu moc. Shrnula si šátek, potřepla zástěru a poskokem beze slova uháněla k Lážovu.

"Poslal tedy depeši!" řekla si kovářka. "A to snad je teda přivedou četníci!"

Pan lesní se zadíval na pelášející kovářku a rozesmál se: "Ta už k nám dnes nepřijde!"

III. DIVIŠKA HLEDÁ NEVĚSTU PRO PANA LESNÍHO.

Sotva bylo po obědě a pokoje trochu uklidily, řekla paní lesní: "Už na nohou stát nemohu. Musím si chvíli lehnout. Týno, pro nikoho nejsem doma, rozumíš? Řekni co chceš, třeba že jsem šla na Rochota nebo kamkoli, ale odpočinout si musím."

Od čtyř hodin začaly se trousit návštěvy. Týna se rozháněla kartáčem a hadrem v kuchyni. Také už si myslila, aby byl večer, už aby spala. Na dotazy odpovídala sice zdvořile, ale krátce, podle toho, jak jí bylo uloženo. "Mladá milostpaní s panem inženýrem jeli na svatební cestu. Vzácná paní šla do lesa."

Ale už ji to zlobilo. Co už tu bylo lidí! Dopálila se. Domyla kuchyň a napsala zvenčí na dveře: "Nikdo doma". Sedla si na stoličku v kuchyni a spala.

Toho večera bylo v Lážově mnoho rozveselených srdcí lidských. Nejvíc tam, kde byly dcery na vdávání. Vida, mohl si vzít Jetynku nebo Leontýnku, Julinku nebo Aninku, Fanynku nebo Ňafynku. Mohl dostat pěkné penízky a nemusili po ránu utíkat z domova. A to on ji beztoho nechá v Praze, a bude po všem. Proto oni měli napsáno na dveřích. "Nikdo doma".

Bodejť! Nikdo doma! Všichni byli doma! Jenže se styděli hlavu vystrčit! Nejdřív říkala Týna: "Na svatební cestu jeli!" Leda! A potom už se tam žádný nedostal.

Týna nebyla v Lážově už tři dny. Měli doma zboží v zásobě. Pan lesní na otázky, kde jsou mladí, odpovídal: "Utekli nám." A paní lesní byla ráda, že je ticho a klid.

Čtvrtého dne už roznášel listonoš po Lážově mnoho pozdravných lístků od Káji a Zdeni z cesty do Francie, a s omluvou, že nepřišli se rozloučit. Na samoty nesl poselák mimo lístky dvě psaní. -

Stará Diviška jen čekala, aby někde mohla, jak říkala, toho křiklavého fořta ďobnout. "To má z toho, že pořád báby z lesa honí! Mezitím mu utekla dcera i ten hajnejch ,barometr', nebo jak to říká kovářka." - A také se dočkala. Dala zdvořilé dobrýtro a hned začala: "Tak má vzácný pán smutek?"

Pan lesní pochopil. Zatvářil se hodně smutně a houkl bábě do ucha: "Smutek náramný! A ještě větší přijde! Paní mi zle stůně!"

"Ale ale! A to kovářka ještě neví. A co to, prosím, tak ,kách'?" vyvaluje bába oči.

"Inu, ,oulek', bábo! Velký oulek se jí vrazil do hlavy. Už žádného nezná!" houká pan lesní do druhého ucha. "Bábo, co já si tu počnu sám, jako kůl v plotě?"

Diviška ví dobře, že si pan fořt rád udělá legraci, ale teď mluví pravdu. Vždyť div nepláče.

Pan lesní hlučně si čistí nos a přetře i suché oči.

"Není divu, bábo," houká dál, "najednou se nám ztratí děti!" Diviška nevychází z úžasu. "Tak to, libějí dovolit, Staníček se taky ztratil, když rážejí říkat ,děti'?"

"Staník taky, bábo! Všecko se to ztratilo. Jen chudák paní lesní leží s těma růžema," houká zas.

"Ráčili říct prve s ,oulekem'," opravuje Diviška.

"Ovšem, ovšem, a z ouleku v hlavě přece se udělá růže jako nic! Naší mamince se udělaly hned dvě!"

"Tak to já zas poběžím, prosím. A to je novina! Tak co líbějí myslit, vydrží panička do rána?" ptá se zvídavě.

Pan lesní zahouká tak silně, až lesní holub polekaně vyletí vysoko nad hnízdo a říká si: "Ten náš pán umí ale houkat, jen co je pravda!"

Týna zrovna vyběhla do paseky na pár hříbků a také si povídala: "Kohopak to tam má vzácný pán asi v parádě?"

"Nevydrží, bábo, to je marná věc! Nevydrží," a uháněl hloub do lesa.

Diviška měla hlavu "jako nabitou střelným prachem", řekla. "Pan fořt huláká jako by byla hluchá, a ona zatím jen na jedno ucho trochu nedoslejchá. A to je novin! Kterápak asi bude paničkou v lesovně? A to on si pan fořt ňákou mladou koroptvičku přivede. Té bude hej! Do všeho přijde. Dcera vyvdaná, syn se ztratil. Inu, kdož ví, jestli on některou lážovskou si nevybere! Jsou tam přece holky jako lusk. Mohla by třebas při tom něco trhnout, kdyby takhle dohodila Lojzičku Plamínkovic ze statku. To by starej na pár krejcarů nekoukal. A což toho živobytí! Ona Lojzička je náramná holka! Prachová. Jen aby pan fořt moc na krásu nedbal! On je sice fešák ještě, ale léta tu jsou. Mladík už taky není! Lojzička až na tu vysedlou lopatku je holka pohledná, což o to! Jsou to tak pády na světě! Inu, jsme lidé smrtedlní!

Tak vida! Oulek a růže! Totě ,trápeního' najednou! A možná, že pan fořt ani na mladici koukat nebude. Možná, že spíš ňákou usedlejší, třebas i vdovu! Safralente, to by byla trefa pro Bundálkovou! Na vdavky se jen třese. Ženská jako kyrys, tak v nejlepších letech, vařit umí, ale ňák nemůže trefit na ženicha, protože nectné huby o ní roznesly, že nebožtíka kupce Bunďálka do hrobu přivedla. Ale to by taky nepadalo na váhu. Vždyť pan fořt má doma kolik flint. Až by začala vyvádět, namíří, vykřiknout umí, a ta by se usadila.

Jí, Divišce, slíbila kdyby jí něco dohodila, že jí žinýlkový šátek dá. Na ten už ona stůně léta letoucí. K tomu jí dá pár zlatek na dlaň a živobytí z krámu."

Diviška poskakuje přes pařezy jako mladice. Už se viděla v žinýlkovém šátku. Panečku, vždyť ona by se vlastně taky ještě mohla vdát. Copak je to, ani ne šedesát, a nevypadá na ně. Jen ta prázdná huba na léta ukazuje, ale za ty peníze od kupcové dala by si vysadit zuby a hned by o dvacet let omládla.

Nejdříve doběhne ke kupcové. Železo se musí kout dokud je žhavé.

Kupcová zrovna si zkoušela nový klobouk s péry a květinami. Kroutila se před zrcadlem. Její kulatý, jako čerstvě cihlovou barvou a sádlem svítící obličej zeširoka se usmíval. Klobouk, místo aby byl stažený hluboko do čela, seděl v týle. Pod ním leskly se pomádou namazané tvrdé vlasy.

"Sluší mi, co?" ptá se vcházející Divišky.

"No, vzácný pane, abych zůstala až do smrti sama, nechce se mi. Je tu majetek, vařit umím -"

zrovna jako sedátko."

IV. MLADÍ NA CESTÁCH.

V. ZASE DOMA.

VI. DVOULAMPOVKA A GRAMOFÓN.