Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Platón

Politikos

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Politikos

Politikos

Platón

Úvod

Na začátku dialogu Sofistés stanoví Sokrates látku pro tři rozpravy, o sofistovi, o politiku a o filosofu. Dialog Politikos, napsaný po Sofistovi, je splnění druhé části onoho programu; posledního kusu chystané trilogie Platón nenapsal.

V dialogu Politikos vystupují tytéž osoby jako v Sofistovi, Sokrates, host z Eleje, Theodóros; jen místo Theaitéta odpovídá hostu, vůdci rozmluvy, Theaitétův druh Sokrates Mladší, který byl při rozmluvě o sofistovi jen němým posluchačem.

Účelem rozmluvy je nalézt výměr politika a jeho odborné znalosti, v které se spojuje politická veda s politickým uměním. Z dialogu samého poznáváme, že Platón má na mysli politika v nejvznešenějším smyslu toho slova, muže v pravdě královského, dokonalého odborníka v řízení občanského soužití. Již pro Řeky samy bylo potřebí oddělit od takového politika zástup politiků zdánlivých, sofistických kejklířů; tím více rozpaků působí toto mnohoznačné slovo překladateli, á ponechávají-li se v překladu řecká slova politik, politické umění, politika, děje se to jen s tou nadějí, že se čtenář od Platóna naučí spojovat s nimi jejich původní, čistý smysl, založený na slově polités, občan.

Pojem politika-krále se hledá v tomto dialogu týmž způsobem, jako se hledal pojem sofisty, logickým dělením pojmů, počínajíc rozdělením všech nauk na praktické a poznávací. Při tomto dělení se zjistí, že královské umění je nařizovací část poznávacího vědění, vztahující se k živým tvorům, a to k jejich společnému, stádnímu chovu. Pro cvičení v logickém dělení se dochází teprve postupným dělením živočišstva k poznatku, že tu jde o „stádní chov“ lidí. Královské umění je tedy umění pastýřské. Vzniká otázka, čím se král liší od jiných pastýřů. Má být ukázáno, že se král nestará o všechny vezdejší potřeby těch, kterým vládne, jako se stará pastýř o potřeby stáda; takovým pastýřem lidí v plném smyslu toho slova byl snad jen bůh za jiného stavu lidstva a světa. Tuto myšlenku vykládá tu Platón v rozsáhlé vložce, v níž jeho obraznost vytvořila z jednoho motivu báje o Atreovi a Thyestovi a z pověsti, že se lidé dříve rodili ze země.kosmologický mýtus o střídání dvou různých stavů ve vesmírném dění. V jedné periodě řídí otáčení kosmu sám bůh a tu lidé žijí bezstarostným životem pod pastýřskou péčí daimonů; ale v druhé pouští bůh kormidlo světa ze svých rukou a svět se pak točí sám opačným směrem. Podle směru otáčení jde i vývoj přírody a člověka v různých dobách různým směrem, v jedné od mládí k stáří, v druhé od stáří k mládí. Mezi dialektickými úvahami plní tato hra fantazie svůj estetický úkol; pro myšlenkový chod rozpravy je z ní využito jen malé části.

Ukázalo se, že je třeba krále i pastýře spojit pod obecnější pojem péče. Jaké je to pečovatelství královo, má být objasněno příkladem. Pojem tkaní, který je k tomu zvolen, stává se předmětem druhého logického cvičení, neboť také on je nalézán postupným dělením pojmů, počínajíc od širokého pojmu vyráběných věci. Tkaní je splétání pevné osnovy a měkkého útku – tato představa se stává šťastným obrazem pro dílo politického umění. Politik-král tká svou velkolepou tkaninu pospolitého občanského života; tvoří jednotu ze složek různé jakosti, neboť spojuje jednotlivce různých povah k žádoucí součinnosti a váže je společenstvím ducha i společenstvím vnějším.

Nežli dojde úvaha tohoto posledního závěru, bohatého poznatkem o umělém využití přirozených růzností, je provedeno rozlišení politika-krále jednak ode všech těch tříd obyvatelstva, které také pracují – buď skutečně nebo jen zdánlivě – pro blaho obce, jednak od těch útvarů ústavního zřízení, v kterých nevládne pravé politické umění, nýbrž toliko horší nebo lepší jeho napodobenina. Takovými napodobeninami se ukáží všechny vládní formy známé ze zkušenosti, monarchie, oligarchie i demokracie, se všemi svými odrůdami, lišícími se hlavně tím, zdali se vládne podle zákonů, či bez zákonů. Hledaný politik-král však stojí mimo zákon a nezákonnost; vládne dobře, ať vládne bez zákonů, nebo i proti zákonům, po dobrém, nebo násilím, neboť se ve své vládě řídí svým královským uměním, jež má nejvyšší vědění o dobru a zlu. Platónův dokonalý vladař je filosof; naše doba by ho zařadila mezi diktátory.

Tímto pojetím politického umění má dialog Politikos významné místo v dějinách státovědecké teorie. V myšlení Platóna samého je toto pojetí blízké pojmu vládce-filosofa, vyloženému v Ústavě; ale v Politiku se více přihlíží i ke světu zkušenosti a pro ony „napodobeniny“ je tu důrazně vytčena potřeba zákonů. Když psal Platón své Zákony, nezapomínal sice na ono ideální zřízení, které se liší od zřízení skutečných tolik „jako bůh od lidí“, ale uznával za potřebné naplnit jeho duchem formy, kterým jsou dosavadní státy zvyklé. Místo dokonalého vládce navrhl dokonalé zákony.

Poznatky o dokonalém státu byly Platónovi jistě samostatným a vážným účelem filosofického myšlení. A přece pozorujeme, že v dialogu Politikos je nalézání těch poznatků namnoze ve službách jiného účelu. „Nevzali jsme si za úkol zkoumání o politikovi pro politika samého, nýbrž proto, abychom se stávali lepšími dialektiky pro všechny pojmy“: tak soudí v dialogu elejský host. Dialektika, věda logického rozboru a souboru pojmů, škola třídění věcí a dějů, rozumová cesta od smyslové zkušenosti k ideám, stala se nejdražším předmětem Platónova snažení. Potřebám dialektického cvičení dává Platón ve spisech svého stáří přednost před uměleckou krásou a ze své zásoby prostředků, kterými umí vykouzlit iluzi skutečného hovoru, vybírá se zálibou logické chyby a jejich opravování. V tomto oboru, zejména v dělení pojmů, má i dialog Politikos mnoho neplodného myšlení; ale i tu leckdy zasvítí místa platných nálezů a nových pravd, jako je zejména poučení o pojmu příkladu nebo významné rozeznání relativní a absolutní míry.

Jako v Sofistovi tak i v Politiku je hledáním žádaného výměru udržováno dramatické napětí. Dlouhé hovory vyplněné dělením pojmů, opravy úmyslných logických chyb, podrobné rozvedení vloženého mýtu – to všechno jsou umělecké prostředky, promyšleně oddalující hledaný závěr, v němž se krásně i moudře uplatňuje obraz tkaní. I v tomto dialogu zůstává Platón umělcem.

* * *

Překládal jsem z řeckého textu ve vydání J. Burneta (Platonis opera, sv. I, Oxonii 1905); odchylky od Burnetova vydání jsou uvedeny v Poznámkách.

* * *

Politikos

Sokrates, Theodóros, host, Sokrates Mladší

* * *

Sokrates Věru velikým díkem jsem ti povinen, Theodore, za seznámení s Theaitetem a spolu za seznámení s naším hostem.

Theod. Však brzy budeš povinen, Sokrate, díkem třikrát větším, totiž až ti sestrojí ještě i politika i filosofa.

Sókr. Dobře; ale máme si myslit, milý Theodore, že jsme tohle takto slyšeli od nejlepšího odborníka v počtech a v geometrii?

Theod. Jak to, Sokrate?

Sókr. Že všechny ty muže položil naroveň, kteří přece jsou svou hodnotou vzdáleni od sebe vespolek více než připouští úměra vašeho umění.

Theod. Dobře, ví bůh náš Ammón, a spravedlivě i vskutku s velmi dobrou pamětí jsi mi vytkl, Sokrate, tu početní chybu. A to si s tebou vyřídím jindy; avšak ty, hoste, neumdlévej v laskavosti nám prokazované, nýbrž v souvislosti s předcházejícím výkladem nám prober buď politika nebo filosofa, podle toho, kterého si napřed vybereš.

Host Musíme to udělat, Theodore; když jsme se už jednou do toho dali, nesmíme ustat, dokud v tom nedojdeme konce. Ale co mám dělat tuhle s Theaitetem?

Theod. Čeho se týká ta otázka?

Host Máme ho nechat odpočívat a vzíti za něho tuhle jeho spolužáka Sokrata? Či jak radíš?

Theod. Jak jsi řekl, vezmi toho za něho; neboť oba jsou mladí a snáze snesou všechnu námahu, když si odpočinou.

Sókr. Na mou věru, skoro se zdá, hoste, že oba mají odněkud jakousi příbuznost se mnou. O jednom vy říkáte, že vyhlíží mně podoben útvarem obličeje, a u druhého způsobuje jakousi blízkost se mnou jeho stejné jméno i nazvání. Musíme pak své příbuzné vždycky snažlivě poznávat prostřednictvím řečí. Pokud jde o Theaitéta, s tím jsem si sám včera pohovořil a také nyní jsem ho slyšel odpovídat, ale co se týče Sokrata, ani to, ani ono; je tedy potřebí podívat se i na tohoto. Se mnou bude rozmlouvat až jindy, ale nyní ať odpovídá tobě.

Host Stane se to. Sokrate, slyšíš, co říká Sokrates?

Sókr. MI. Ano.

Host A souhlasíš s jeho návrhem?

Sókr. MI. Ovšem že ano.

Host Z tvé strany, jak patrno, nic nestojí v cestě, tedy z mé strany smí být snad ještě méně nějaká překážka. Nuže tedy, po sofistovi je nám dvěma nutno, jak se mi zdá, hledati politika. A řekni mi, zdali máme i tohoto pokládat za jednoho ze znalých mužů, či jak?

Sókr. Ml. Tak jest.

Host Tu tedy musíme rozbírati rozličná vědění, jako když jsme zkoumali toho prvního?

Sókr. Ml. Snad.

Host Avšak to dělení, Sokrate, jak se mi zdá, se nebude dít podle téhož zřetele.

Sókr. Ml. Jak tedy?

Host Podle jiného.

Sókr. Ml. Ano, podobá se.

Host Nuže, kde pak se nalezne stezka politického vědění? Musíme ji totiž nalézti, a až ji odloučíme stranou od ostatních, vtisknouti jí známku jedné způsoby; ostatní odbočky musíme označiti jako jiný jednotný druh a způsobiti, aby si naše duše myslela všechny nauky rozděleny na dva druhy.

Sókr. Ml. To už je, myslím, tvá věc, hoste, a ne má.

Host Jistě však, Sokrate, to musí být i tvá věc, až se nám to stane jasným.

Sókr. Ml. Dobře jsi řekl.

Host Nuže tedy, zdalipak není pravda, že nauka o číslech a některá jiná umění s ní příbuzná jsou prosta praktické činnosti a poskytují jedině poznání?

Sókr. Ml. Tak jest.

Host Avšak proti tomu umění stavitelské a všechna umění rukodělná mají své vědění jakoby složku srostlou s praktickou činností a s jeho pomocí zhotovují hmotné předměty, jež dříve nejsou a teprve jimi vznikají.

Sókr. Ml. Jak by ne?

Host Děl tedy všechny nauky tak, že jedny nazveš praktickými, druhé jedině poznávacími.

Sókr. Ml. Dobrá, to buďtež dva druhy vědění, ve svém celku jednoho.

Host Zdalipak tedy vymezíme politika, krále, pána a také hospodáře tak, že všechna tato umění budeme pojímat jako jedno, či máme říci, že to je tolik různých umění, kolik bylo vysloveno jmen? Avšak raději pojď se mnou semhle.

Sókr. Ml. Kudy?

Host Tudyhle. Jestliže někdo je schopen raditi některému z obecních lékařů, a sám je jen soukromý lékař, zdali pak mu nemá být nutně přikládáno totéž jméno umění, jako má ten, kterému radí?

Sókr. Ml. Ano.

Host A dále, kdokoli je způsobilý dávati návrhy muži kralujícímu nad zemí, a sám je prostý občan, zdalipak o něm neřekneme, že má to vědění, které měl mít sám vládce?

Sókr. Ml. Řekneme.

Host Ale vědění opravdového krále je zajisté věda královská?

Sókr. Ml. Ano.

Host A kdo je majitelem té vědy, ať je vládcem nebo prostým občanem, zdalipak nebude za všech okolností podle toho umění samého právem nazýván mužem královským? Sókr. Ml. To by aspoň bylo spravedlivé.

Host A hospodář a pán jistě zrovna tak.

Sókr. Ml. Jak by ne?

Host A dále, je snad nějaký rozdíl, pokud jde o správu, mezi útvarem veliké domácnosti a tělesem malé obce?

Sókr. Ml. Žádný.

Host Nuže tedy, co se týče předmětu našeho nynějšího zkoumání, je patrno, že se na všechny tyto věci vztahuje jediná věda; jmenuje-li ji kdo královskou nebo politickou nebo hospodářskou, o to se s ním nemusíme nijak přít.

Sókr. Ml. Proč také?

Host Avšak tohle je jistě jasné, že každý král rukama a celým tělem zmůže jen něco málo pro udržení své vlády proti schopnosti a síle duše.

Sókr. Ml. To je jasné.

Sókr. Ml. Ovšem.

Sókr. Ml. Patrně.

se mnou děl.