Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Pavel Bubla

Tajemství prstenu

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Tajemství prstenu

Tajemství prstenu

Pavel Bubla

Kniha první

Kapitola první

Znamení jestřába

V šeru dávných věků, kdy legendy, mýty a bohové byli skutečností, přišli do údolí Křtinského potoka, ke skále od nepaměti pojmenované Býčí skála, lidé, kteří již měli za sebou dlouhou pouť. S sebou si přinesli kromě svých bohů a majetku, životních potřeb a zkušeností, i nové nástroje a zbraně. A co je důležitější – znali velké tajemství. Tajemství zpracování nového kovu – železa. A toto tajemství se mnohým stalo osudem…

* * *

Na břehu velkého jezera v posvátném háji seděl na kamenném sedátku Ansgar, druid, vyznavač prastarého kultu býka, nejvyšší kněz-šaman a kouzelník zde usedlého kmene. Díval se v zapadajícím slunci na vysoké štíty hor na protější straně jezera. Sedával zde často a také často snil svůj sen založit školu – Akademii – kde by znovu oživil stará mystéria – tance s býky. Pojednou zpozorněl. Spatřil vysoko na obloze letícího jestřába mířícího na východ někam za jezero, kde se mu ztratil z dohledu ve večerním oparu. V poslední době viděl, jak si uvědomil, jestřába velmi často. ‚Snad tam mají hnízdo‘, pomyslel si, a byl rád, že jejich totemový pták se usadil poblíž svatyně – posvátného háje předků.

Přišli sem do těchto horských údolí před mnoha a mnoha lety a dlouhou dobu tu žili v míru se všemi svými sousedy. Ozvěny válek a bojů jejich mocných sousedů daleko na jihu se jich dotýkaly velmi málo. Dalo by se říci, že z těchto šarvátek měli užitek, protože vyráběli a prodávali zbraně ze železa. Kontrolovali rovněž obchod se solí, protože na svém území našli vydatná ložiska této vzácné a žádané poživatiny. Byli i dobrými slévači bronzu a vyráběli rovněž tolik kupci žádané skleněné perly, z kterých kmen bohatl. Proto by měl být Ansgar klidný. Ale nebyl…

Od časného jara, kdy se v lese nad jezerem usadil jestřáb, zneklidňovaly Ansgara podivné sny a vidiny. Vídával v nich jakousi hořící hranici, nad níž se vznášel velký tmavý jestřáb. Žádné obřady ani oběti, které vykonal bohům, mu nepřinesly rozluštění této záhady. Znamení, tak toužebně očekávané, stále nepřicházelo.

Obrátil se a znovu se zadíval na lesknoucí se hladinu jezera. Odraz mihotajících se slunečních paprsků od zčeřené hladiny ho oslnil, že musel zavřít oči. V tu chvíli měl pocit, že se jeho duch oddělil od jeho těla, s kterým ho poutal jakýsi tenoučký stříbřitý pruh. Letěl nad mlžnou krajinou a v hloubce pod sebou spatřil jakousi načervenalou zář a opět poznal onu hořící hranici, na které nyní leželo tělo muže a vzápětí nad žárovištěm proletělo hejno devíti havranů, jež následoval velký jestřáb. Tento výjev vystřídalo několik nejasných a velmi nezřetelných obrazů, jež se hemžily tajemnými bytostmi, duchy a démony, se kterými se ještě nikdy nesetkal. Jedna z těchto bytostí jej spatřila a začala ho pronásledovat. Ansgar se polekal, rychle se obrátil a dal se kvapně na útěk. Už už cítil za zády její dech, když vlákno spojující ho s jeho tělem jakoby jej přitáhlo zpět do světa lidí. Pak se probudil a otřásl se. Ještě nikdy tak vysoko v mezimezí nebyl.

Jak dlouho byl pryč, Ansgar nevěděl – měl pocit, rovnající se jistotě, že jej bohové zavedli vysoko do mezimezí, které kromě nich ještě obývají jejich služebníci – duchové a démoni – a také věčnost, jež v sobě obsahuje minulost, přítomnost i budoucnost, a kde neexistuje čas. Vyrozuměl, že dostal část dlouho očekávaného znamení. Byl si jistý, že brzy dostane i zbývající díl poselství. Vstal a ještě naposledy se zadíval na jezero. Pak se pomalu vrátil do posvátného dubového háje, očima zalétl k obětišti, přesvědčil se, je-li vše na svém místě a přešel na přilehlou loučku, kde měl postaveno obydlí.

Na druhý den ráno za úsvitu vykonal obřad očisty. Naklonil se k hladině studánky zasvěcené matce Zemi a tichou modlitbou ji požádal o pomoc:

„Matko Země, pohleď na svého syna!

Matko Nebe, to jsem já,

tvůj oddaný sluha.

Otče moudrosti, promluv ke mně,

abych uslyšel tvůj hlas.

Strážce Bran moudrosti, otevři je do široka,

abych mohl vstoupit do tvé říše.

Nejvyšší bohyně, Královno života,

jež stříbrné světlo sesíláš,

a zdobena býčími rohy

šerem posvátné Noci bloudíváš,

stříbrnými paprsky záříš;

hned v plném kruhu, hned se zase ztrácíš,

sešli mi svou nití stříbrnou,

tajné znamení,

odhal mi vizi tajemnou.“

Pak nabral do dlaní vodu z posvátného kotlíku a omyl si ruce a obličej a pokropil i kamennou desku obětního stolu. Rozvázal váček, který si přinesl s sebou a na dlaň si vysypal zvířecí a ptačí kůstky. Protřepal je, trochu se rozmáchl a hodil je na desku stolu, kde se kůstky seřadily do složitého obrazce, který se vytvořil v posvátném kruhu spolu s vyrytými znaky. Ansgar rozložení magických kůstek dlouze prohlížel a studoval. Obešel oltář a podíval se na oblohu do ranních červánků, jakoby se potřeboval ubezpečit o svém dalším kroku. „Putování – těžkosti – smrt a život. Tak rozhodli bohové,“ uvažoval polohlasně. Pomalu shrnul magické kůstky do dlaně a uložil je zpět do váčku. Pak zavolal svého pomocníka, mladého druida Rutena, a nařídil mu, aby jeho jménem neprodleně svolal na slunovrat mimořádný Sněm – shromáždění druidů-kněží, kněžek matky Země a kouzelníků všech rodů kmene.

Již věděl, co má udělat, ale uvědomil si, že se na nadcházející sněm musí dobře připravit. Musí se co nejdřív sejít s Taen, vykladačkou snů, drusadou a velekněžkou matky Země, a vyložit jí, proč svolává mimořádný sněm. Potřebuje se s ní dohodnout o výkladu a významu poselství bohů a projednat všechny patřičné kroky.

Taen, poté co obdržela zprávu o mimořádném svolání kmenového sněmu kněží-druidů a výzvu, aby přišla k hlavnímu druidovi kmene Ansgarovi, přemýšlela, co vedlo velekněze k tomuto kroku a tak hned, jak jí povinnosti dovolily, přišla. Když spatřila Ansgarovu ustaranou tvář, poznala, že se děje něco důležitého a mimořádného. Ještě nikdy Ansgara neviděla tak bezmocného a bezradného jako nyní. Sotva ji Ansgar spatřil, usmál se na ni a Taen měla pocit, že mu spadl kámen ze srdce.

„Jsem rád, že jsi nemeškala a přišla hned, jak jsem ti vzkázal,“ přivítal ji. „Pojď se mnou k jezeru, kde začal můj podivný příběh, tam ti povím, co mne trápí.“ Ansgar zavedl Taen na své oblíbené místo na břehu a posadili se na kamenná sedátka. Taen se rozhlédla kolem sebe a pomyslela si, že tu již byla nesčetněkrát, ale vždy musí obdivovat toto majestátní jezero, ve kterém se zrcadlí vysoké štíty hor, v nichž sídlí bohové jejího lidu, a takřka přeslechla Ansgarův povzdech a otázku, pronesenou spíše pro sebe než k ní. „Čím začít?“ – obrátil oči na les prostírající se na protějším břehu, jakoby v něm hledal radu.

„Vše začalo sny, podivnými sny, opakujícími se stále častěji,“ začal. „Snové vidiny mi ukazují hořící pohřební hranici a na ní tělo muže a nad touto hranicí se vznáší velký jestřáb.“ Pomalu se rozpovídal a jeho řeč byla stále plynulejší, nabývající jistoty nezvratnosti osudu. Taen mlčky naslouchala a představovala si Ansgarovy vidiny svým duševním zrakem. Vyprávěl jí i o svém zážitku z mezimezí – mlžné země, kam ho zavedli bohové, aby mu poodkryli, co od něho očekávají. Na chvíli se odmlčel a zadíval se na třpytící se hladinu jezera. „Hned na druhý den jsem nachystal vše potřebné k obřadu magického hodu a bohové mi řekli, že chtějí, abychom odešli na východ. Proč, to stále nevím a to je to, co mne trápí.“

Taen se obrátila k Ansgarovi s otázkou: „Máš opravdu jistotu, že jsi obřad provedl dokonale a vyložil jsi výsledný obrazec správně?“

„Ano, naprosto,“ odpověděl druid a jako potvrzení jeho slov se ukázal na obloze Ansgarovi známý jestřáb z protějšího hvozdu. „Podívej se, Taen, na toho jestřába, jak majestátně krouží nad jezerem, je to tentýž, o kterém jsem ti vyprávěl, a jsem přesvědčený, že za chvíli odletí na východ.“ Skutečně, netrvalo dlouho a stalo se, jak velekněz řekl.

Pojednou měl Ansgar pocit, že ho bohové znovu volají do jejich mlžné říše. Vzal Taen za ruku a než jí stačil něco říci, drusada sdílela s Ansgarem závratný pocit letu. Ještě něco podobného nezažila. Velká Matka vždy s ní mluvila v jejím háji u posvátného pramene. Jen jednou v životě ji Matka poslala na ostrovy v moři, ale to bylo již dávno, v den, když jí byla zasvěcena. Ale tento let byl úplně něco jiného. Pořád se držela Ansgara za ruku a chytila se ještě pevněji, když se podívala dolů pod sebe a spatřila sedět na břehu jezera dvě postavy, se kterými je svazoval tenoučký stříbřitý proužek.

Bohové je tentokrát nevzali až k sobě, ale nechali je na hranici světa lidí a mezimezí, které se těsně nad nimi vlnilo temně šedými mlhami, jež jakoby hrozily je navždy pohltit. Skrze mlhu na ně natahovaly své pařáty bytosti, se kterými se Ansgar již setkal při své minulé návštěvě mezimezí. Velekněz měl ale jistotu, že tyto bytosti nesmějí do denního světla a že se jich dnes nemusí bát. A navíc Taen cítila přítomnost Velké Matky, jež chrání svou dceru.

Kde se vzal, tu se vzal, z hlubin mezimezí přiletěl velký tmavý jestřáb, který je vyzýval, aby ho následovali. Ansgar s Taen uposlechli jeho volání a totemový pták kmene je vedl nad velikou řekou tekoucí za východem slunce, daleko od jejich vysokých hor a údolí. Jestřáb vyrazil skřek a pak se prudce otočil k severu, zrychlil let a ztratil se jim z dohledu. To je už ale jejich stříbřité pruhy vyzvaly k návratu a rychle je stáhly dolů.

Po svém návratu do přítomnosti uvažovali o tomto novém poselství. Mlčení přerušila Taen. „Měl jsi pravdu, Ansgare, když jsi předpokládal, že bohové chtějí, abychom odsud odešli. Vůdcem je nám jestřáb náš, totemový pták. Otázka je pouze kam máme jít, kdy nastoupit naši pouť a co znamená ta hranice, nad kterou letí devět havranů, které jsi vídal ve snech. Prvním krokem, jejž musíme udělat, je, že znovu zopakujeme magický hod. Jsem přesvědčena, že jen potvrdí to, co již víme, ale musíme to udělat, abychom před sněmem měli potřebné argumenty. Mnoho rodů naše jednání nebude chtít pochopit a přijmout a bude na nás, abychom je přesvědčili. Přiznám se ti, že sama jsem nebyla přesvědčena o správnosti svolání sněmu, jejž jsi svolal. Po dnešku je tomu ale jinak.“

„Jsme tedy dohodnuti, Taen,“ řekl Ansgar a vstal ze sedátka. Počkal na velekněžku, která projevila přání se podívat na obětiště. Její prvý pohled patřil posvátnému prameni. S uspokojením shledala, že pramen je čistý a matka Země je tu s nimi. Do kotlíku nabrala čerstvou vodu, omyla si ruce a pomodlila se k Matce. S Ansgarem obešla oltář, podívala se přes jezero na hory a tiše si povzdechla. „Bohové, proč nás nutíte odejít?“ ptala se potichu a jako odpovědi se jí dostalo zahřmění blížící se jarní bouře kdesi mezi štíty blízkých hor. Taen se otřásla nejasnou předtuchou neznámého nebezpečí.

Druhý den ráno začali připravovat obřad věštění pod vedením drusady. Taen vstávala již před úsvitem a modlila se k Velké Matce u jejího pramene. Jak slunce vystoupalo nad štíty hor, odešla se převléknout do obřadního roucha velekněžky a Ansgar zatím připravil oltář. V proutěném košíku donesl snítky posvátného dubu, které společně položili na okraje desky oltáře podle světových stran. Poblíž východního okraje druid postavil bronzový kotlík s vodou z posvátného pramene, kterou pak Taen pokropila oltář. Postavila se čelem k obětišti a Ansgar jí podal váček s kůstkami. Rozvázala jej, vysypala obsah do dlaně a váček vrátila Ansgarovi. Znovu se tiše modlila ke své bohyni a s poslední slabikou modlitby hodila kůstky na stůl. Chvilku poskakovaly a pak se poskládaly ve vyrytém posvátném kruhu do obrazce stejného jako při předchozí Ansgarově věštbě.

Taen se naklonila k oltáři a bedlivě studovala obrazec. Ansgar k ní přistoupil a poznamenal: „Obrazec je naprosto stejný jako ten můj předchozí a tvůj je rovněž obrácen na východ. Podívej se, svým tvarem připomíná letícího jestřába. Jistě to není náhoda.“ Taen přikývla souhlasně hlavou a pokynem ruky vyzvala Ansgara, aby uklidil kůstky ze stolu. Pak vzala kotlík s vodou, postavila ho doprostřed kruhu na oltáři a hodila do něj nějaké sušené byliny, které přežehnala svou magickou hůlkou. Naklonila se nad kotlík a na hladině se jí ukázal jestřáb s rozepjatými křídly. Odstoupila od oltáře a vybídla Ansgara, aby se podíval na vodu v kotlíku a potvrdil jí, že vidí to, co ona – jestřába v letu.

„Další znamení,“ řekl Ansgar a zeptal se velekněžky na její mínění. „Naprosto s tebou souhlasím, že Sněm je nutný. Musíme se ale dohodnout, jaké obřady bude nutné vykonat, co k nim budeme potřebovat a kdo se účastní divinace. Musíme vybrat správné kněze a kněžky. Je ti jistě známo, že někteří z nás se přiklánějí ke kultu Berana a tvrdí, že Býk s Lunou již nejsou tak mocní jako bývali, a mohou nám působit obtíže. Máme je vůbec pustit k obětišti? Poslechnou rody volání bohů? To všechno jsou otázky, na které si musíme odpovědět nejdříve sami. Souhlasíš se mnou?“

Ansgar se na okamžik zamyslel a zvolna odpověděl: „Vůli bohů je nutné splnit a není radno si s nimi zahrávat. Bude asi nutné urychlit přípravu na Beltain, Sněm mágů a divinaci sloučit s oslavou letního slunovratu v jedno, abychom ušetřili čas, protože máme, jak správně říkáš, ještě nemálo jiných důležitých úkolů. O novém kultu Berana vím, znepokojuje mě to, vím, že mohou s nimi nastat potíže, ale je na nás, abychom je přesvědčili o naší pravdě.“ Na okamžik se odmlčel.

„Víš, Taen, velmi mne zneklidňují zprávy a zvěsti, které nám přinášejí kupci o bojích na jihu, na druhé straně našich hor. Snad nás bohové chtějí uchránit od neštěstí, a proto nás posílají daleko na východ, na nová území. Snad o tom je jejich poselství. Víc zatím nevím a musíme se s tím smířit. Měli bychom začít přemýšlet, co budeme k divinaci potřebovat. V prvé řadě potřebujeme nový meč a ty dýku k obřadům. Dále k divinaci potřebuješ novou hlavici k hůlce a žezlu Velké Matky, nové šperky a oblečení pro tebe a tvé kněžky. K iniciaci Býka nesmíme zapomenout ani na obětní zvíře. Musí být naprosto bez poskvrny jako je tento.“

Ansgar vzal do ruky bronzovou sošku býčka – symbol plodnosti – a zamyšleně na ni pohlédl. Již mnohokrát přemýšlel o jejím stáří. Kdo ji odlil a kdo zasadil do čela býčka, plecí, zad a boků kousky železa z hvězd? Legendy, předávané z generace na generaci, hovoří o daru bohů.

Vsazený trojúhelník z hvězdného železa na čele mezi rohy je atributem trojjediné Velké Matky, pásek z téhož kovu na hřbetě znázorňuje nebeskou klenbu a rohy představují samu Lunu. Otřásl se představou, že by se nebeská klenba měla, jak říkala stará proroctví, někdy zhroutit. ,To snad bohové nepřipustí,‘ pomyslel si téměř nahlas a Taen, jakoby mu četla myšlenky, podotkla: „Pokud budeme plnit jejich vůli a poslouchat, co nám přikazují a radí, snad se nemusíme obávat budoucnosti, ale jistě se více dovíme při letním slunovratu.“

Taen i Ansgar si uvědomovali obrovskou odpovědnost. Nesmějí na nic zapomenout, ba ani na žádnou drobnost či maličkost, která by se mohla vymstít. Rituály obřadů Beltainu, slunovratu a Sněm potřebují čas, mnoho času a toho neměli nazbyt. Proto se dohodli, co kdo zařídí a udělá, že se budou pravidelně scházet a do služby zapojí všechny kněze a kněžky kmene.

Do běhu příprav na Beltain a sněm rušivě zasáhla zpráva o vypuknutí nových střetů, tentokrát na západní straně hor mezi tamními kmeny a znepokojující zvěsti o stále se stupňujících bojích, jež hrozily, že se přenesou až na jejich stranu hor.

Ansgar se proto rozhodl urychlit přípravy na sněm, jak to bylo jen možné. Jeho prvním krokem bylo zhotovení nového obřadního meče a dýky. To ale byl nejmenší problém, protože než se stal druidem, byl kovářem a pocházel z rodu zpracovatelů kovů, a tak věděl, co je nutné k jejich vykutí.

V posvátném háji dal připravit kovadlinu, výheň i kladiva a sám vybíral železo k vykutí meče a dýky. Obě zbraně musely být zhotoveny za jedinou noc, v jedné jediné výhni a bez jediného kazu. Málo kovářů by si trouflo vykonat tuto práci v tak krátkém čase, ale Ansgar si věřil a koneckonců mu ani nic jiného nezbývalo.

„Velký Lugu, prosím tě o pomoc při mé práci. Prosím tě o dobrý oheň a sílu, aby úder mého kladiva byl přesný a silný. Prosím tě i o rychlost mých rukou i nohou a bystrost mých očí při práci u posvátné výhně stvoření,“ modlil se Ansgar u kamenného oltáře.

Mezitím se setmělo a jen plápolavé světlo svící na oltáři ozařovalo nejbližší okolí. „Je čas začít,“ řekl Ansgar a přistoupil k výhni, zažehl oheň a rozpálil dřevěné uhlí na roštu. Do žáru uhlí vložil kus železa, počkal, až se rozžhavilo a klidnými, přesnými údery kladiva formoval železo do tvaru čepele meče. Pojednou ucítil jakýsi závan, který mu ochladil rozpálenou tvář; Ansgar pocítil příliv nové síly a byl si jist Lugovou přítomností.

Kovadlina zvonila pod pravidelně dopadajícím druidovým kladivem. Úder za úderem neúprosně odměřoval zbývající čas a ubíral i Ansgarovi sílu. Poslední úder, poslední kapka potu skanula druidovi z čela – těsně před úsvitem, kdy dokončil obě zbraně. Ulehčeně si oddychl a sebral zbytek sil k poděkování bohům za pomoc a unaveně se posadil pod dub vedle uhasínající výhně.

Zavřel oči a v mysli mu proběhl jeho dosavadní život. Vzpomínky ho zavedly na břeh nekonečně širého oceánu daleko odtud na západě, kam se dostal při svém studiu, jako mladý, čerstvě zasvěcený kněz Rohatého boha a odkud si donesl semínko jabloně, o kterém tamní velekněz tvrdil, že pochází až z bájného Avalonu.

Tehdy putoval od kmene ke kmeni a poznával nové kraje i lidi. To všechno mu umožnilo, aby později, když se vrátil ze své dlouhé cesty, moudře a rozvážně spolu s náčelníky a staršími rodů řídil život svého lidu. Ansgar si povzdechl. „A nyní se má všechno změnit. Bohové chtějí, abychom opustili kraj, kde odedávna žijeme. Proč?“ marně se ptal a nebe zůstalo němé.

Kapitola druhá

Beltain

Hned jak byly zbraně hotové, chtěl druid obě zbraně zasvětit a iniciovat ještě před svátkem Beltain, přestože přesně nevěděl proč. Uposlechl tedy pocitu nejasného tušení, že obě zbraně budou velmi brzy potřeba a vybral proto vhodnou dobu k tomuto obřadu. Protože dýka byla určena pro Taen, poslal pro ni.

Brzy se mezi rody roznesly zvěsti, že se něco chystá, protože není samo sebou, aby velekněz si pořizoval k Beltainu nový magický meč a dýku, a aby velekněžka Taen tak často chodila k Ansgarovi na poradu. Dále se proslechlo, že hlavní druid svolává kmenový sněm. Proč Ansgar sněm svolává, nikdo nevěděl, kromě Taen, ale ta mlčela rovněž. Ansgar byl neoblomný a každého odbyl slovy, že až nastane čas, všichni se všechno dovědí.

Když na něj jeho pomocník Ruten naléhal, aby mu sdělil, co se chystá, druid mu odpověděl: „To kdybych věděl, tak nebudeme s Taen svolávat sněm. Jsou tajemství, která nemusíš unést, Rutene, a tato tajemství mohou být pro nositele i nebezpečná. Zatím se spokoj s tím, že budeš určitě první, který se vše doví. Nyní ti nemohu sdělit více, protože sám ještě nevím mnoho věcí. Teď stojí před námi jediný úkol – Beltain. Lidé od nás očekávají, že nastávající svátek bude jako každý jiný. Stáda musí do hor na pastviny, čekají na nás polní práce a další povinnosti. Konání sněmu jsme s Taen určili na dobu letního slunovratu a výsledky jednání oznámíme o Lugnasadu. Stačí ti to, Rutene?“

Ruten s kyselým obličejem přisvědčil, přestože nebyl s druidovou odpovědí spokojený. Stále mu vrtala hlavou otázka, proč Ansgar svolává sněm. Patřil totiž ke skupině mladých kněží, kteří hlásali nový kult Berana a tvrdili, že Velký rohatý bůh již umřel. Patřili ke generaci, která se domnívala, že meč Keltů je mocnější než meče jiných a domnívali se, že když se jim již jednou podařilo některá města tam na jihu dobýt, povede se to jistě i podruhé. Chtěli boj a ne jen obchodovat se zbraněmi, bronzem a solí jako doposud. Domnívali se, že již nastal jejich čas, čas ke změnám. Ale o tom raději před Ansgarem pomlčel.

V okruhu jeho přátel byli mladí bardi – zaklínači, kouzelníci slova, kteří měli na svědomí neklid mezi lidem – o nichž se Ansgarovi zmiňovala Taen. Ti si plánovali, že nadcházejícího sněmu využijí ke svému účelu a převezmou moc. Ruten s jejich plány souhlasil a těšil se na chvíli, až se stane hlavním druidem kmene. Ale všechno bylo nakonec jinak…

„Rutene! Tak Rutene, probuď se. Spíš, nebo bdíš?“ vyrušil ho Ansgarův hlas ze zamyšlení. Ruten sebou trhl a zahnal své myšlenky, aby Ansgar náhodou nečetl v jeho mysli. Ale Ansgar měl jiné starosti než podezřívat svého pomocníka z něčeho nečestného. „Vezmi si další pomocníky a nachystej hradisko k obřadům. Beltain se blíží a nemáme mnoho času. Až skončíš, ihned se vrať, budu tě potřebovat.“ Ruten se uklonil a odešel.

Když Ruten odešel z posvátného háje, zastavil se u svého přítele, druida a barda, Dordovira, aby mu pověděl, co se od Ansgara dověděl a aby ho požádal o pomoc při přípravě shromaždiště kmene k nastávajícímu svátku. Dordovir ho vyslechl a pak spolu odešli do hradiska postaveného na rozlehlé vyvýšenině nad soutokem říčky, vytékající z jezera u posvátného háje a velké řeky tekoucí z hor.

Společně vkročili na můstek, klenoucí se nad příkopem, obepínající rozlehlé hradisko, které bylo sídlem hlavního náčelníka a knížete kmene Artarexe. Poskytovalo rovněž v neklidných dobách bezpečné útočiště lidem z roztroušených dvorců a usedlostí v blízkém i vzdálenějším okolí. Prošli bránou ve dvojité kůlové palisádě postavené na valu z hrubě opracovaného lomového kamene po obvodu příkopu obepínajícího hradisko. Pohledem přelétli stavení zapuštěná do země, sloužící také jako skladiště obilí a pokladnice kmene, obydlí družiny bojovníků střežící hradiště a stařešiny kmene.

Uctivě pozdravili náčelníka-knížete Artarexe, který vystoupil z domu, aby je přivítal. Artarex se připojil k druidům a společně pečlivě prohlédli obětiště a kamenné menhiry tvořící kolem něho jakýsi vnitřní kruh. Nahlédli i do dřevěné chaty sloužící jako kněžiště či úkryt druidům při nepřízni počasí. Shledali vše v naprostém pořádku a drobné závady se odstraní při slavnostní výzdobě shromaždiště. Pak dali nachystat hranici k zápalné oběti bohům. Podobné hranice dali přichystat i na břehu řeky k ohnivé očistě stád před jejich vyhnáním na letní vysokohorské pastviny.

Když skončili s prohlídkou a zařídili vše potřebné, posadili se na břehu říčky a Ruten vyprávěl Dordovirovi o svém rozhovoru s Ansgarem. Dordovir mlčky naslouchal jeho vyprávění. Když Ruten skončil, zeptal se ho, co si o tom myslí. „Nevím,“ popravdě odpověděl Ruten, „ale určitě se něco děje, protože Ansgar s Taen opakovaně provedli věštění s magickými kostmi. Něco podobného Ansgar nikdy neudělal, a co víc, koval nové magické zbraně – meč pro sebe a dýku pro Taen. A to je o to podivnější, protože se velekněžka Velké Matky brání používat jakékoliv zbraně. Dále pro Taen vybral horský křišťál do hlavice její kouzelné hůlky. A abych nezapomněl, vymínil si, že sám osobně vybere obětní pár býků. Proto nařídil, že všechny rody usídlené po tři denní pochody od nás se musí zúčastnit Beltainu zde!“

„A nejedná se o to, že Ansgar ví o naší opozici vůči němu? Že nesouhlasíme s jeho výkladem starého kultu Býka a tedy i Rohatého boha? Že jejich dny skončily a nyní vládne Beran?“ ptal se Dordovir spíš sám sebe než Rutena.

„Ne! Určitě ne. Jsem si jistý, že o nás ví, ale toto je skutečně něco jiného. Ansgar s Taen mají opravdu starosti, ale nevědí zřejmě úplně všechno, co potřebují. Obávám se, že budeme muset počkat až na Sněm a jednat tam,“ namítal Ruten. Nadechl se k dalšímu proslovu, a aniž co řekl, se zarazil, protože uviděl mladého novice, který je hledal.

„Á tady jste,“ spustil, když k nim došel. „Ansgar vám vzkazuje, jste-li zde se vším hotovi, abyste hned přišli za ním. Prý s vámi potřebuje něco projednat.“

Ruten s Dordovirem se po sobě podívali. ‚Co o nás ví?‘ napadlo je současně a polil je nepříjemný pocit provinění. Nebyli vychováni k nečestnému jednání a navíc Dordovir, jako bard, si zahrával se svou pověstí a důvěryhodností. „Hned jdeme,“ odpověděl za oba Dordovir a poslal Ansgarova poslíčka zpět.

Ruten s Dordovirem důstojně kráčeli a pomalým krokem zastírali nepokoj, jenž se jich zmocnil. ‚Co to jen znamená?‘ ptali se sami sebe v duchu, rozhodnuti vše zapřít.

Ansgar je přivítal s ustaranou tváří. „Rutene, skončili jste již s prohlídkou rondelu?“ ptal se. „Budeme ještě něco potřebovat?“ Ruten zakroutil hlavou: „Ne, všechno je v naprostém pořádku. Hranice jsou nachystány a výzdobu dokončí mládež co nevidět. Však je to pro ně velká čest zúčastnit se těchto příprav. Stoly pro náčelníky rodů jsou rovněž nachystány.“ Ansgar pokyvoval hlavou a schválil Rutenovy kroky. Pak se obrátil k bardovi: „Dordovire, zavolal jsem tě proto, že potřebuji, abys při Beltainu vyprávěl příběh ‚O Maeldunově cestě‘.“

„O Maeldunově cestě, a proč, Ansgare? Co má Beltain společného s touto baladou? Nebylo by vhodnější vyprávět o Zlatém Esusovi nebo Lughovi, či Paní zelených lesů?“

„To samozřejmě také, ale hlavně mám zájem o ‚Cestu‘, a bude-li to možné a jestliže vybude čas, přidej i píseň ,O Partholanovi‘.“

Dordovir nasucho polkl a podíval se po Rutenovi, aby se ujistil, že Ansgarovi dobře rozuměl. Ten stál s téměř otevřenými ústy a bardovi v tu chvíli připomínal spíše vizír než člověka. ‚Někoho z nás asi Taranis uhodil svou palicí‘, pomyslel si Dordovir a počítal, kolik času mu zaberou obě navíc požadované písně, než se dostane k hodování. Bylo neslýchané, že si Ansgar dovolil porušit ustálený ritus slavností. ‚Další důvod zbavit Ansgara jeho vlády‘, pomyslel si zuřivě.

Mezitím se i Ruten vzpamatoval a zeptal se velekněze, proč porušuje jejich zažitý rituál slavností, když rody již dávno nežijí u pobřeží velikého západního oceánu. Druidova odpověď Rutena i Dordovira překvapila.

„Protože naši lidé zapomínají, odkud jsme přišli a že bezpečí, jež nám poskytují naše hory, nemusí být trvalé. Byli jste oba přítomni Velké radě, kdy jsme projednávali zprávy našich kupců a vyslanců, kteří vyprávěli, co děje za hradbami našich hor. Víte dobře, že mluvili o bojích našich bratrů se Sasy na severu a na jihu zase s rozpínavostí tamějších měst. Že se velice snadno může stát a budeme postaveni před volbu mezi bojem o přežití a porobou. A to přesto, že to, co říkám, se nemusí mnohým z nás líbit. A právě proto svolávám po Beltainu Sněm, kde vše důkladně prodiskutujeme a přijmeme rozhodnutí, jak se zachováme.“ Na chvíli se odmlčel a pak se obrátil k Rutenovi s otázkou: „Již přišli obětní býci, které slíbil přihnat Artarex?“ Ruten přikývl hlavou na souhlas a Ansgar je vybídl, aby se šli s ním na zvířata podívat.

Cestou potkávali lidi očekávající nastávající slavnost a oblečené v pestře barevném ošacení, ve kterém si tak libovali. Lidé postávali a bavili se jednotlivě nebo v hloučcích v pestré směsici domácích i hostů. Kupci zblízka i zdaleka nabízeli své zboží, které hlasitě vychvalovali. A v tom lidském mumraji pobíhaly děti a zvědavě prohlížely všechna zákoutí, kde se něco dělo. Ale všichni, když spatřili Ansgara, se rozestoupili a udělali mu místo, aby mohl projít. Druid se tu a tam zastavil, pozdravil se s několika stařešiny a požehnal shromážděnému davu. Netrvalo dlouho a prošli osadou postavenou poblíž svatyně u jezera, kde na ně již čekal jeho zástupce Notker – druid a šaman, vyhlášený šlechtitel skotu.

Notker je zavedl k ohradě, kde se popásalo stádo býků – jeho pýcha. Ukázal Ansgarovi dva býky, kteří stáli ve zvláštní ohradě a jejich srst ve slunci zlatě zářila. Dordovir, když je spatřil, jen hlesl: „To jsou zvířata hodná oběti Zlatého Esuse!“

Ansgar jen mlčky nehnutě stál a díval se na aureolu, jež se kolem zvířat utvořila a Ruten, který stál za Ansgarem, koutkem oka zahlédl jakéhosi dravce letícího vysoko na obloze a sklouzl pohledem na velekněze, zdali si ho také všiml. Ale Ansgar stále jen stál, jakoby byl duchem někde hodně daleko, kam nikdo jiný kromě něho nemá přístup.

Skutečně, Ansgar, když se zadíval na obětní býky, spatřil v aureole je obklopující světelnou bytost, jež ho vyzvala, aby ji následoval. Druid posla bohů uposlechl a za okamžik se ocitl v mezimezí před tváří samotného Esuse, Rohatého boha. „Ansgare, vybral jsi vhodnou oběť a znamení, jež dostáváš, si vykládáš správně. Povedeme tě i s Taen na cestě, která je již dávno předurčena vám a vašemu lidu. Nebude to cesta lehká, čeká vás mnoho zkoušek a obtíží. Budete-li dbát našich rad, a když budete jednotní, všechno zvládnete. Stejné poučení dostala i Taen od Velké Matky. Nyní se vrať, ať tví kněží nemají o tebe starost.“ Esus domluvil a stříbrná nit spojující Ansgara s jeho tělem, jej stáhla zpět na zem.

Ansgar si promnul oči a podíval se na své společníky. Usmál se na ně a ubezpečil je, že je v naprostém pořádku, jen že se trochu zamyslel a zapomněl na celý svět. Ale v duchu byl u Taen a její návštěvy u Velké Matky. Silou vůle potlačil své myšlenky a pochválil Notkera za jeho vybrané obětní býky. „Určitě se budou Esusovi líbit, a zcela určitě bude s obětí spokojen, Notkere,“ pokračoval a obrátil se k Rutenovi: „Již je na čase, Rutene, abys vedl za mne obřady Beltainu a rituál oběti býků. Celé slavnosti povedeš s Taeninou drusadou Branwen.“

Nic nemohlo Rutena překvapit víc než tato Ansgarova slova. Doslova zalapal po dechu a nevěřícně se podíval po druidovi. „Co se tak po mně díváš? Netroufáš si na tento úkol, nebo máš strach? Z čeho?“ ptal se velekněz.

„Ne, ne,“ vykoktal Ruten, a sám nevěděl, co by dal za to, aby jeho odpověď byla pevná a stručná. V tu chvíli se cítil nesmírně poctěn a prominul Ansgarovi jeho, podle něj staré myšlení. „Povedu s Branwen Beltain.“ Branwen, Branwen, Branwen, jeho milovaná Branwen – znělo mu v hlavě a náhle se s ním zatočil svět tak, že se musel chytnout břevna ohrady.

Ansgar dobře věděl, co se odehrává v jeho mysli. Je ještě mladý a nezkušený. V tu chvíli však zapochyboval o svém rozhodnutí, aby Ruten vedl Beltain. Zapudil tyto myšlenky a ubezpečil se, že jeho rozhodnutí bylo správné, ale musel o něm informovat Taen. Náhle pocítil tíhu odpovědnosti, ale uvědomil si, že jej Esus před malou chvílí upozornil na mnohá úskalí, která je čekají. Z úvah ho vyrušil Dordovir, který se ho zeptal, zdali i nadále trvá na tom, aby přednesl písně ‚O Maeldunově cestě‘ a ,Partholana‘? „Samozřejmě,“ zněla druidova odpověď, a dodal, že by bylo vhodné, aby Dordovir pomohl Rutenovi v jeho úkolu.

Nyní bylo na Dordovirovi, aby se křečovitě usmál. „Já?“ ptal se nevěřícně.

„Kdo jiný by mu mohl pomoci než jeho přítel? Nebo ne?“ odpověděl otázkou Ansgar. „Jsem přesvědčený, že společně všechno zvládnete. Konečně, kdyby se mělo stát něco nepředvídaného, jsem přece poblíž,“ dodal stručně.

Notker chtěl ještě něco podotknout, ale velekněz ho odbyl rukou. „Připrav s Rutenem a Dordovirem býky k obřadům. Neděláš to poprvé a jistě víš, jak mají vypadat. Mám i tak mnoho práce a musím ještě mluvit s Taen.“ Vydal několik dalších pokynů a odešel za drusadou do posvátného háje u jezera.

Jen se objevil na břehu jezera, vyběhla Taen ze svatyně Ansgarovi v ústrety a výraz jejího obličeje Ansgara ubezpečil, že drusada hovořila s Velkou Matkou. „Taen, vím, že jsi byla v mezimezí u Velké Matky, pověděl mi to sám Esus. Naše cesta na východ se blíží. Prosím tě, pověz mi něco o tvém setkání s Matkou.“

„Dobře, tedy poslouchej,“ nadechla se k dalšímu vyprávění. „Seděla jsem s Branwen u pramene a hovořila s ní o možnosti, že by mohla vykonávat některé obřady místo mě. Když jsem se zadívala na hladinu studánky, kde se mihotalo sluneční světlo, pronikající skrze větve stromů, zdálo se mi, že jsem na její hladině zahlédla jakousi nejasnou postavu vystupující z jejích hlubin a zahalenou v indigově zbarvenou řízu. Pokynula mi, abych ji následovala. Vystoupila jsem z těla a připojila se k ní. Letěly jsme nad zamlženou krajinou k nějakému uzlu světla. V jeho paprscích, osvětlujících postavu, která mne doprovázela, jsem podle třpytící se koruny z hvězd poznala Velkou Matku Danann. Do této doby jsem neměla ani tušení, že bych měla to štěstí se s ní setkat. Pak mě Danann zavedla ke studni Poznání uprostřed háje. Byly to samé jabloně v květu a proto se domnívám, že jsem se dostala na samotný Avalon. Danann nabrala vodu do džbánu a nalila ji do kotle a pak mi pokynula, abych se podívala. Spatřila jsem v zrcadlící se hladině obrazy bojů, mrtvé a raněné, ale také i novorozené děti a zalesněnou krajinu zalitou sluncem, jíž protékaly řeky. A aniž bych se stačila na cokoliv zeptat, Matka mi řekla, že zrcadlo ukazuje jen obrazy, které samo uzná za vhodné ukázat smrtelníkům, a že si nemám dělat nijaké starosti, protože bohové nás v naší další cestě povedou. Poté se se mnou Danann rozloučila a já jsem se vrátila na zem. Nemám vůbec žádné tušení, kde jsem byla a jak dlouho jsem byla pryč.“ Taen se odmlčela a podívala se na Ansgara.

Druid seděl zamyšlený a pohled měl upřený na opevněný rondel pod posvátným hájem, který se zatím zaplnil lidmi v pestrém slavnostním oblečení. Pak se zadíval na protější břeh řeky, kde byly vztyčeny mohyly s ostatky předků. „Zajímavé, velmi zajímavé,“ podotkl Ansgar spíše pro sebe a zeptal se Taen, co si o těchto viděních myslí.

„Domnívám se, že jsme učinili dobře, když jsme svolali Sněm a pevně věřím, že se nám dostane vysvětlení. Co je na věštbách nové, je to, že jsem kromě mrtvých a raněných viděla i novorozené děti. A to je jednoznačně dobré znamení.“

„Ano, souhlasím,“ odpověděl Ansgar, ale myšlenkami byl opět někde úplně jinde. Uvažoval, zdali udělali dobře, když pověřili vedením obřadů Rutena s Branwen. Čím víc se blížil večer, tím byl nepokojnější. Znovu zalétl pohledem ke hradišti, odkud k nim tlumeně zalétal hluk shromáždivšího se davu. Tu a tam ve shluku lidí zahlédl bílou řízu druida či drusady. Zaslechli troubení rohu zvoucí lidi k nějaké soutěži či k načatému soudku s medovinou, pivem nebo vínem a časté zaburácení smíchu. Ansgar si ulehčeně oddechl. „Promiň, Taen, jsem dnes nějak roztržitý, nemohu se na nic soustředit. Blíží se západ slunce a měli bychom už jít do hradiště za Rutenem a Branwen,“ vyzval drusadu k odchodu.

Cestou spatřili dvojice mladých lidí vedoucí se za ruce či držící se v objetí a kamsi odcházející za svým cílem. „Tu máš ty novorozené děti, Taen,“ zažertoval Ansgar, když potkali Artarexovu dceru vedoucí se za ruku se synem náčelníka sousedního dvorce. „Snad máš pravdu, Ansgare,“ odpověděla Taen a rovněž se usmála jakési své představě.

V přátelském rozhovoru došli ke hradišti, prošli branou a vstoupili do vnitřního kruhu menhirů. Tam již stáli před obětištěm Ruten s Branwen připraveni na Ansgarův pokyn zahájit slavnosti Beltain. Druid s drusadou přišli právě včas, když se zapadající slunce svými paprsky dotklo vizíru a vržený stín kamenné stély se dotkl oltáře obětiště. Ansgar pokynul hlavou a Ruten vzal Branwen za ruku a společně obešli oltář. Shromážděný dav zmlkl a pozorně sledoval předepsané pohyby obou druidů. Stín se prodloužil a dotkl se vizíru na protější straně oltáře. Zaduly rohy a pomocníci zažehli připravenou hranici a přivedli vybrané obětní býky.

Zapálená hranice byla znamením, aby se rozhořely ohně všude v okolí a zvěstovaly, že nastal dlouho očekávaný Beltain, svátek nevázaného veselí a nového jara, nového zrození života, kdy se probouzí příroda a její obyvatelé ze zimního spánku. Kdy začíná posvátná noc bohů, kteří jsou přístupni prosbám lidí, kdy Taranis svou palicí nezabíjí, ale dává spolu s Velkou Matkou život.

„Jak je to těžko pochopitelné,“ pomyslel si Ansgar, když přivedli býky, aby je obětovali bohům. ,Jejich smrtí a obětováním se máme vykoupit, abychom dostali život. Dříve jsme s býky zápasili. Zosobňovali nám našeho Rohatého boha – druha Velké Matky. Stále se sice modlíme a vzýváme Velkou Matku, ale jejího druha – Býka – rituálně zabíjíme.‘

Ansgar se otřásl zděšením, že si vůbec připustil takové kacířské myšlenky. ‚Musím si později o tomto problému promluvit s Taen,‘ rozhodl se a znovu se silou vůle soustředil na obřady. Pod tíhou svých kacířských myšlenek byl pojednou rád, že nemusí provést oběť býků. Po očku pohlédl na Taen. Tvářila se zamračeně a Ansgar byl skálopevně přesvědčený, že myslela na stejnou věc jako on. Ve chvíli, kdy Ruten vnořil obětní dýku do býka a přeťal mu tepnu, uchopil Taen za ruku. Drusada se zachvěla a podívala se Ansgarovi do očí a mlčky se ho ptala: ‚Je to skutečně nutné a správné?‘

Ansgar zavrtěl hlavou a nepatrně pokrčil rameny. Rozuměli si naprosto beze slov. Napadla ho další kacířská myšlenka. Proč mu Esus schválil jím vybrané býky k oběti? Proč? To mu nedávalo žádný smysl. „Snad proto, aby ses ptal ‚proč‘. Je to jeho vůle, Ansgare,“ zazněla Taenina odpověď.

Obětí býků skončila slavnostní část obřadů a Ansgar s Taen požehnali shromážděnému lidu a otevřeli neoficiální část svátku. Lidé se rozdělili do jednotlivých skupin, aby se přivítali a pozdravili se svými známými a příbuznými, kteří přišli na Beltain.

Dordovir stál uprostřed hloučku, který se po něm dožadoval zpěvu. Věděl, že Ansgar po něm chtěl, aby zazpíval baladu o Maeldunově cestě. Moc se mu do vyprávění této balady nechtělo, ale neodvážil se ho neuposlechnout. Proto očima vyhledal Ansgara a druid pokynul hlavou. Dordovirovi nezbylo nic jiného než začít. Lidé se divili, proč vypráví o Maeldunovi, ale protože bard měl příjemný hlas a uměl vyprávět, tak jako by se jeho příhody udály teprve včera, příběh je zaujal. Kolem Dordovira se tvořil čím dál větší kruh posluchačů a i samotného ollawa zcela strhlo Maeldunovo dobrodružství. Když skončil, nijak se nezdráhal přidat i druhý příběh o Partholanovi. Jen si trochu odpočinul, napil se a pokračoval: „Plavili jsme se na třiceti dvou bárkách po moři směrem k Irsku. Během té cesty jsme se ztratili, rok a půl bloudili po moři a většina nás zahynula hladem a žízní a mnozí ztroskotali. Jen devět nás přežilo…“

Jak noc ubíhala a ohně dohořely, hektické vzrušení noci pomíjelo, lidé se uklidňovali a ukládali se ke krátkému spánku a odpočinku, neboť ráno měly oslavy Beltainu pokračovat.

Od rána měli druidové plné ruce práce, protože stvrzovali nové svatební smlouvy a úmluvy, rozsuzovali pře jednotlivců i celých rodů a určovali rozsah polních prací.

Probíhal i čilý obchod. Prodávaly se a kupovaly kožešiny ulovených zvířat a látky a sukna, které horalé zhotovili za dlouhých zimních večerů. Směňovaly se i letošní přírůstky domácích zvířat za šperky ze zlata, stříbra i bronzu, na které si tolik potrpěli. Tohoto obchodování se směli účastnit i cizí kupci, kteří se k této příležitosti sjeli z široka daleka a přiváželi potřebný cín a žádané zboží z dalekých zemí. Zpět si odváželi tolik ceněnou sůl, výrobky ze železa, bronzu a zlata a hrnčířské zboží.

* * *

Ruten s Dordovirem se sešli na svém oblíbeném místě na břehu řeky, jak se domluvili včera před večerem, ale navíc je doprovázely drusady Branwen a Liath. Ruten byl plný dojmů z včerejších slavností, při nichž hrál s Branwen hlavní úlohu, a také to dával najevo. Jeho nadšení však zchladil Dordovir, když se ho zeptal, zdali zapomněl, proč se vlastně tady sešli. „Vím, samozřejmě že vím, Dordovire, ale je to úžasná věc být hlavní osobou Beltainu. Však jsi byl u toho, když mi Ansgar nabídl možnost vést obřady. Zeptej se Branwen, byla-li šťastná, když jsme spolu stáli na obětišti jako Ansgarovi a Taenini zástupci,“ nadšeně mluvil dál a pokračoval. „Dobře jsem se díval, když jsi vyprávěl balady a s jakým zaujetím tě lidé poslouchali. Jenom by mě zajímalo, proč to všechno Ansgar chtěl.“ Obrátil se k Branwen s otázkou, zdali Taen mluvila se svými drusadami, co chystají s Ansgarem za překvapení, když svolávají Sněm.

„Ne, Rutene, když jsme se jí ptaly, co se chystá, jen se usmála a řekla, že to ví jen Ansgar a bohové a že se nemáme moc vyptávat, protože prý ‚kdo se ptá, mnoho mluví a brzo zestárne‘. Ale určitě mají starosti, poněvadž je často zamlklá a to ona nebývala. Liath ti řekne to samé. Viď?“ a obrátila se na svou družku. Ta vážně pokývala hlavou a přisvědčila Branwen.

Dordovir pozorně poslouchal, co říkala Branwen a na okamžik se zamyslel a řekl. „Navrhuji, protože nevíme nic určitého – čekat na sněm, co nám přinese nového a na výsledek sněmu a pak se zařídíme podle okolností.“ Protože Ruten, Branwen ani Liath neměli proti jeho záměru námitek, dodal s úsměvem: „A nyní se pojďme věnovat příjemnějším věcem.“ Vzal Liath za ruku a usmál se na ni. Ruten napodobil Dordovira a ruku v ruce s Branwen následovali předchozí dvojici.

Kapitola třetí

Soud

Ansgar si oddechl při pomyšlení, že první část úkolu mají za sebou. Beltain mu však přinesl více otázek než odpovědí a jen nerad vzpomínal na své kacířské myšlenky. Ale ty se nedaly jen tak odbýt, a ono ‚Proč? Proč krvavé oběti Rohatému bohu?‘ se mu neustále vracelo na mysl. Taenin názor, že je to úradek bohů, snad samého Esuse, jej zneklidňoval víc, než byl ochoten připustit. Aby obrátil tok myšlenek jiným směrem, rozhodl se navštívit dole v hradišti kupce a pohovořit si s nimi o novinkách, s nimiž se setkali ve světě.

Uvnitř se posadili na lavici pokrytou kožešinami a Artarex zavolal sluhu a přikázal mu donést hostům víno. „Jak jdou obchody?“ zeptal se Ansgar, ale Momoros věděl, že se druid neptá kolik si vydělal, že je to jen řečnická otázka.

„Děkuji, nestěžuji si, ale co vlastně chceš vědět, Ansgare?“ odpověděl na otázku otázkou.

* * *

„Tedy deska pravdy?“ navrhl Notker.