Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Felix Háj

Školák Kája Mařík - Díl 4.

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Školák Kája Mařík - Díl 4.

Felix Háj

I. CIRKUS V LÁŽOVĚ.

Přiběhly prázdniny do brdských lesů. Marjánka se konečně naučila říkati: "Kájo, Zdeňo", a už ji mohli někam vzít do lesa, aniž by ji musili táhnout.

Tentokrát nebylo už naříkání na samotě, když začal třetí školní rok Kájův a druhý Zdenin. Už se na školu těšili. I Zdeňa už uměla číst "pro sebe" a nemusila při tom hýbat hubičkou.

Kája se Zdeňou byli už jednoho dne hezky daleko za Lážovem, když Kája zpozoroval od Nové Vsi zvláštní vůz. Kájovy oči i přes tu velikou vzdálenost poznaly ihned, co to je.

"Zdeňo, heleď, komedianti jedou. Běž jim naproti! Tuhle si necháme za kameny učení, a honem!"

Nebylo třeba Zdeňu pobízet. Vzali to trapem a cestou Kája prořekl: "Já to poznal hned. Jednou už byli v Lážově, ale to je dávno, to jsem tenkrát byl bit, protože jsem utekl z domova. Já bych nebyl utekl, ale ta paní komediantová povídala: ,Chlapečku, kampak se tady smí na pěknou travičku pro naši kozičku?' Tak jsem povídal: ,Prosím, paní komediantová, já jsem hajných, já bych vám ji přinesl.' Ona řekla: ,Tak jo, a já tě pustím večer zadarmo.' Tak jsem jí přinesl dva košíky a ona povídala, že mě večer jistě čeká. ,Kdybys takhle přinesl trochu mlíčka našemu Karlíčkovi, to bych byla ráda!' Tak jsem slil do bandasky, co jsem dostal po obědě, k svačině a k večeři, že to vezmu tomu Karlíčkovi, a běžel jsem s tím. Paní komediantová měla velkou radost a hned mi ukázala, kam si mám sednout. Ale teta kovářovic viděla, že jsem jí dal mléko, a hned běžela k naší mamince a řekla jí to. Tak maminka na mě čekala hned za Lážovem s proutkem, řekla, že jim dělám hanbu, jako by neměli ten šesták. Ví, že jsem nesl mléko, které patřilo mně, ale že jsem to měl říci a že by mi byla přidala, a že jsem měl poprosit o šesták. Ju, Zdeňo, to by zas maminka byla řekla: ,Já ti dám komedaj, zbůhdarma vyhazovat peníze!' Heleď, Vojta Brabencovic už taky uhání, a jéje, před ním už běží kluků!"

Za chvíli je doběhl i Kája se Zdeňou. Terinka Pachlovic s Tončou Kvíčalkovic vyplázly za nimi jazýčky: "To jsou hloupí kluci! Komedianti za chvíli přijedou, co bysme jim utíkali naproti? Zdeňa taky utíká jako kluk. Já bych ani tak neutíkala."

Kája to neslyšel, ale viděl oba jazýčky. Vytrhl se od ostatních, a než se mohly holky rozběhnout, dal každé žderchu a už zas upaloval dál. Terinka s Toničkou se daly do pláče, až vyšla paní Kvíčalková a řekla: "Holky, vy když nejíte, tak brečíte. Já nevím, Tonka, co z tebe bude? Kam tě ráno postaví, tam by tě večer našel, jenže bys brečela, že máš hlad! Terinka taky. Nevídáno o žderchu! Kdybyste byly co k čemu, tak byste se za Kájou rozběhly a vrátily mu ji."

Tonča řekla Terině potichu: "Naše maminka se dnes zlobí, protože jí nechtěly dopoledne kynout vdolky. Pojď k nám, budem si hrát na zahradě s panenkou, než přijdou komedianti!" Komediantský vůz byl tažen dvěma pěknými koníky. Za vozem ovšem pospíchala nezbytná koza a tři psi. První vůz byl bez okýnek, uzavřený, ale za ním z dálky se vynořil ještě jeden, s malými okýnky, žlutě natřený, a kolem něho pobíhaly děti. První vůz se zastavil, jak kluci doběhli. Ten, který prve řídil koně, slezl, zapálil si cigaretu a zeptal se dětí: "Jestlipak, dětičky, je v Lážově velký rynk?"

Některý z kluků ledabyle řekl: "Pochválen Pán," některý ani to ne. Na tuhle otázku poškrabal se Vojta Brabencovic za uchem a řekl: "My neříkáme rynk, my máme náměstí."

Vtom už tu stál Kája: "Pěkně vítám, pane komediant, to jsou k nám hosti! Posaďte se u nás, ať nám nevynesete spaní! A náměstí máme, prosím, tuze velké. Jestlipak máte taky malého Karlíčka?"

"My máme těch malých, chlapče, a každému říkáme jinak. Tamhle běží za druhým vozem. To uvidíte večer věci! Tuhle náruční se jmenuje Gíza, pane, ten umí kumštů! A podsední, to je zase Šturm. Vidíte, jak stříhají ušima, sotva je pojmenuju?"

"A co to vezete v tomhle voze, pane komediant?" ptal se Kája.

"Tam jsou opičky. Však mají nahoře zamřížovaná okénka a tuhle v tom oddělení je medvěd Můci. Platí se šesták anebo můžete přinést otýpku sena nebo šňupku ovsa, nebo krapet mlíka nebo otýpku slámy, nebo trochu zadiny pro slepice. Máme jich pět. No, vida, už taky dojeli," obrátil se na druhý vůz. "Tak vje!" A vůz se hnul, obklopen lážovskými kluky. Ti, kteří pásli husy nebo kozy u Lážova, rozběhli se teď s nimi. Kája hned povídal: "To bude dnes vejprasků!" A s náramným zájmem si prohlížel tři malé psy. "Náš Péťa by je sněd' po večeři jako nic," zněl konečný jeho úsudek.

Vozy dojely na náměstí, a ten muž, který prve s dětmi mluvil, dal si ukázat, kde je obecní úřad. Za chvíli už vozy stály pod kostelem, a v druhé chvíli už řekl: "Rekvisity!"

Kája si myslil, že to budou asi ty opice. Proto raději ustoupil zpátky a řekl Zdeně: "Kdyby některá vyskočila, mohla by nás poškrabat."

Ale vytahovali jen tyče, kolíky, prkna, a šeřilo se už, když měli aspoň to nejhlavnější postaveno. Řekli dětem: "První představení bude zítra v šest hodin," a rozešli se.

Kluci ještě chvíli čekali, ale pak se rozběhli i oni. Kája hodně zčerstva, div mu Zdeňa stačila. Za kamením chytli učení a do lesovny. Paní lesní se chtěla zlobit, kde že běhali, ale jak slyšela, že jsou v Lážově komedianti, hned řekla: "No, to je něco jiného. Jak je tam komedaj, Kája se Zdeňou tam musejí být první. To oni zítra budou hrát. Musím jim něco poslat po Týně, jsou to chudáci. Inu, každý si vydělává, jak může. Nemůže každý stát u ,ponku' nebo sedět u verpánku. Někteří lidé mají neklidnou krev, ani u řemesla nevydrží. Však mají krušné živobytí." Dávala dětem svačinu a hned po ní večeři.

Maminka hajná, když se Kája blížil k domovu, si zpívala. Kája ani honem nepoznal, kterou, jakou měl radost, že maminka zpívá. "Má zlatá maminko, to jsem vás už dlouho neviděl!"

"A to jistě máš něco za lubem, když jdeš s takovou," smála se maminka, přitiskla ho k sobě a pohladila po hlavě. "Tak copak bys rád?" dívala se mu do očí. "Ztratil jsi káču nebo roztrhl bundičku?"

Kájovi bylo tuze hezky u maminky. Skoro si myslil, když ho maminka tak hezky hladí, že je to ještě lepší než bude zejtra komedie, a řekl hlasitě: "Ani káča, maminko, ani bundička, ale v Lážově jsou komedianti. Byli jsme jim naproti."

"A, komedaj! No, to je něco pro vás. Ale ne jako tenkrát, víš? Šesták ti dám, však beztoho vzácná paní pošle s vámi Týnu."

A Kája usínal toho dne s přesvědčením, že na celém světě ani jeden kluk nemá tak hodnou maminku jako on. Druhého dne byl ve školních lavicích náramný neklid. Pan učitel pořád musil napomínat, Vojta Brabencovic už dostal trest, Tonča Kvíčalkovic stála před lavicemi, Ferdu Kuklíkovic vystrčil dokonce před dveře, Venca Novotných klečel na stupínku, až řekl pan učitel: "Jestli nebude ticho, zakážu vám jít na komedii a dost!" A bylo vskutku "dost". Teď už žádný ani ,nepíp'. V 11 hodin, jak pan učitel děti vyvedl před školu a řekl: "S Pánem Bohem!", rozlítli se kluci úprkem pod kostel. Jak se před nimi objevil veliký plátěný stan, zarazili řeč a zastavili nohy. Vojta Brabencovic, dávno přece uznaná autorita v takovýchto věcech, řekl rozhodně; "Kluci, tohle není komedie. Z komedie se může utéci, když jdou vybírat, ale z tohodle ne." A zas už běželi dál.

Kája byl u stanu nejdřív. Hned se zeptal vytáhlého děvčete. "Prosím vás, je tohle komedie nebo ne?"

Starší paní, která vyšla z vozu, řekla: "To je cirkus, chlapečku, jen večer přijď!"

Kluci stojící hned za Kájou si opakovali. "Vida, tak cirkus."

A Kája dodal: "Tak to vůbec není komedie?"

"Je, chlapečku, je, ale větší. Víš, když máme medvěda a opice a cvičené koně, tak to už je jako cirkus."

"A prosím vás, paní cirkusová, neplaší se ten medvěd?"

"Ten se neplaší, ale kdo bude chtít, může s ním zápasit."

Vojta Brabencovic řekl: "To já bych s ním bojoval jako nic."

A Kája se zeptal: "Viděl jsi už někdy živého medvěda?"

"No, neviděl, ale jak to může být velké? Asi jako řeznický pes."

"Jako pár řeznických psů, chlapče, ba skoro jako kráva," řekla paní, která se ještě smála od chvíle, kdy jí řekl Kája "paní cirkusová".

"Povídal pan cirkus včera, že bysme taky mohli přinést něco jiného než šesták, ale naše maminka mi dá šesták jako nic. A z lesovny vám něco pošlou. Povídala vzácná paní, že někdo už má takovou krev, ne aby seděl u verpánku nebo stál u ponku," vykládal Kája.

"Kluci, medvěd bručí," upozorňoval Vojta, a paní přeřekla: "A to on umí dobře. Můci chodí po zadních nohách, a jak umí tancovat! A což opičky! Jen jim přineste oříšky nebo jablíčka nebo něco takového, to budete koukat, jak se budou živit! A což Gíza a Šturm! Na nich taky bude jezdit naše Elča i v stoje a přeskakovat kruhem! A hady máme ohromné!"

Doposud poslouchal Kája s utajeným dechem jako ostatní. Ale jak slyšel, že taky mají hady, pohasla mu v duši všechna světýlka radosti. "To bude zas ňáká ,krajka' jako tenkrát ve škole. A to nic není." Bylo mu do pláče. Kluci obstoupili vůz, odkud bylo slyšet bručení medvěda, a Kája potlačiv hnutí, začal vyjednávat: "Paní cirkusová, jestlipak byste potřebovali mléko? Máme tuze dobré. Možná, že naše maminka dnes peče rozpíčky, ty jsou taky tuze dobré. A trávy u nás roste, jéje! Já bysem vám ji přinesl, jenže, prosím vás, vzácná paní cirkusová, mohla byste mi říci, kdy asi budete ukazovat ty hady? Nejlepší by to bylo až na konci. My máme daleko, takže bysme třeba šli dřív domů, před těmi hady."

Paní se asi zaměstnávala v duchu víc vyhlídkou na mléko a snad i na ty rozpíčky a trávu, protože řekla: "A to já bych ti, chlapečku, dala s sebou bandasku na to mlíčko. To bych byla moc ráda. Řekni doma, aby přišli všichni. Jo, a hadi, ti jsou až na konec, až po programu, protože ti nic neumějí, jen si je muž otočí kolem těla."

"Tak to je dobře, že až na konec, paní cirkusová, ale ať si s nimi žádný moc nehraje! Pane, zmije je jako nic proti takové ‚krajce', a je po člověku hnedle, jak uštkne."

Paní už mu nesla tak trochu větší bandasku, pohladila ho po bradičce a řekla: "Tak pozdravuj maminku, a jen ať přijdou!" Kája pěkně pozdravil, podíval se na bandasku, hned ji odhadl a povídal si v duchu: "Ta je, pane, na tři litry jako nic. To bude naše maminka koukat!" A šel pro Zdeňu, kterou si už v deset hodin zavolala do kuchyně paní řídící. Po dlouhém pozdravu zakýval na Zdeňu: "Pojď honem! Já jsem se zdržel s paní cirkusovou."

Kája neměl moc odvahy s bandaskou jít domů. Včera mu maminka slíbila šesták a on tak napolo slíbil mlíčko. Ale maminku potkali hned u průseku a ta se jen na bandasku podívala a řekla: "A, Kája něco slíbil těm od komedaje."

"Ba ne, maminko, to není komedaj, to je cirkus."

A maminka se smála, když řekl, že mají všichni večer přijít do cirkusu. "Já už se, chlapče, celá třesu, abych tam byla! Vzácná paní jim pošle odpoledne kousek živobytí a Týna s vámi večer půjde. Tobě dám šesták i mléko. Však za něj bude Zaplať Pán Bůh!"

II. DĚTI V CIRKU.

Děti rychle poobědvaly, mléko Kája nesl, a zas pospíchaly do Lážova. Paní moc děkovala, když jí ještě Kája podal v balíčku pár pěkných vdolků, a hned běžely do školy. A sotva ze školy přiběhly, už se chystaly, že aby to nezmeškaly. Týna v lesovně se jim vysmála, že ještě musí vymandlovat vrchovatý košík prádla, uklidit drůbež, a vůbec že je ještě hromada času. Maminka hajných už se musila podívat na skříň po proutku a říct, že snad dnes dostane i Zdenička, protože chvíli nedají pokoje. Od půl páté držela Zdeňa v ruce svetr, který si musila vzít, že bude večer zima, a pořád pobízela Týnu: "My ještě přijdeme pozdě, Týno! Maminko, ať už Týna jde!"

Když je Týna zahnala, šly do hajnovny. Maminka hajná už řekla, že mají času dost za hodinu, aby ještě šly popást Lízu, ale Kája řekl, že Líza je tak najedená, že už vůbec nic nechce.

Ale přece se dočkaly. Týna si vzala čistou blůzu, nedělní sukni a hezkou zástěrku. Přes ruku kabát, do balíčku něco k zakousnutí, a vyšli. U cirku byli mimo lážovské kluky první. Jak ta paní poznala Týnu, hned řekla: "Pěkně vítám, slečno, a že taky nepřišli páni? Aby jim Pán Bůh nadělil stokrát víc za ty věci, co nám poslali. Tak pojďte, slečno, na první místo!"

Ale Týna zaplatila vstupné za sebe i Zdeňu a Káju, jehož šesták z natažené ruky jeho dala do jeho kapsičky, a vida, za chvíli trousili se ostatní. Nebylo půl šesté, když byla sedadla zaplněna, a Kája se obrátil k Týně: "Sedíme moc na kraji, jestli se přece jen ten medvěd splaší anebo opice na nás skočí, Týno, pojďme tamhle dozadu mezi kluky."

Ale Týna řekla: "Ani nápad! Já jsem ráda, že sedím."

"To jen si nemyslete, Týno, že to bude jen tak! Medvěd začne bručet..."

"Ať bručí!" řekla Týna ledabyle. "Však má vytrhané zuby."

Kája si myslil: "Ju, vytrhané! Té ,krajce' snad by se ještě daly vytrhnout, a to asi je pravda, protože to řekla maminka, ale medvědu? Ju, medvědu by zrovna někdo trhal zuby!"

Začala hrát hudba. Kája se zaposlouchal, a už vyjel do manéže kůň. Jen se leskl tmavou hnědí, a na něm seděla - řekl hned Kája - holka! "Týno, ta spadne jako nic. Kdepak holka na koni!" Děvče asi 16leté sedělo lehce na koni. Ale jen chviličku sedělo.

Týna řekla Kájovi: "Podívej se, jak sebou šije!" A děvče najednou na koni stálo. Kůň klusal rychlým tempem kolem dokola, děvče stálo tu na levé, tu na pravé noze. Najednou se smyklo až k šíji koně, dalo před sebe lehký dřevěný velký kruh, naplněný hedvábným papírem, proskočilo jím, papír se protrhl a děvče zachytilo se zrovna jen tak zadku koně. Kájovy oči byly plny strachu, že spadne, teď že jistě spadne, ale kdepak! Kdosi začal tleskat, děvče seskočilo, zrovna jen se zamihly lehké barevné cetky, jimiž pošity byly jeho tenké šatky, uklánělo se a řeklo koni: "Poděkuj se!" Kůň klekl na přední nohy a sklonil hlavu.

To se Kájovi nesmírně líbilo, a řekl Týně: "Tak bych až plakal radostí, jak se jim to povedlo. Je to přece jen holka, a co dokáže!"

Potom přišli šaškové a děti se tuze nasmály, a potom na hrazdě docela malí kluci zrovna divy dělali, a zas kolik opiček vyběhlo, skákaly obručí, louskaly oříšky, podrbávaly se v hlavě, houpaly se na prkně položeném na špalku. Všecko to bylo tuze krásné. A potom přišel zase jiný kůň, celý bílý, také se leskl, a šel s ním pán v kabátě s lesklými knoflíky a zeptal se: "Kolik je ti let, Fricku?" A kůň zahrábl do země šestkrát. "A kolik hodin cesty je z Lážova do Nové Vsi?" Kůň zahrábl jednou. "Dobře, Fricku! A co říkáš, mám tě zastřelit nebo ne?" Kůň zavrtěl hlavou, až se mu hříva roztřásla. "Že ne? Ale já tě chci zastřelit. Smím?" Kůň kývl hlavou. Ten pán vytáhl revolver a řekl: "Rozluč se se světem!" Kůň zdlouha zařehtal a zafrkal.

Kája popotáhl nosíčkem a po tvářích mu sjely horké slzy. "Fricku, nastav hezky čelo, ať se strefím!" zavolal pán. Kůň zdvihl hlavu a stál bez hnutí. Pán namířil.

"Pane cirkus, prosím vás, nezastřelte ho!" zavolal Kája.

Ale už třeskla rána a kůň se zhroutil. Škubl párkrát nohou, tu přední, tu zadní a ležel zrovna jako mrtvý.

Ten pán odhodil revolver, sedl si na bobek ke koni a začal naříkat: "Můj zlatý Fricku, vždyť já jsem tě nechtěl zastřelit!" A Kája plakal, plakal usedavě, a Zdeňa měla hlavičku v Týnině klíně. "Týno, pojďte domů!" naříkala v pláči. Ale vtom Fricek se postavil na všechny čtyři nohy, hezkou hlavu sklonil, zlehka ťukl do toho pána, který se hned převalil do písku, zařehtal a poklusem rozběhl se kolem dokola. Kája vykřikl: "Dobře vám tak, že jste se svalil, proč jste ho chtěl zastřelit!" Ale ten pán už vstával, ušklíbal se, oprašoval si kolena i kabát, zahrozil na Fricka, rozběhl se za ním, vyskočil, ale chyť se jen jeho zadku, sjel a spadl dolů. Fricek obíhal v kruhu, a jak se zas k němu přiblížil, přeskočil ho. Ten pán zase vstal a rozběhl se za ním. Tentokrát vyskočil dobře, jenže se hned otočil a seděl zády k jeho hlavě. Najednou se postavil na jeho hřbetě na ruce, a v tu chvíli smykl ohebným tělem a přímo visel po jedné straně koně, až zase Kájovi bylo k pláči. Ale než se kdo nadál, chytl Fricka oběma rukama kolem krku, ale ten vyhazoval tak dlouho zadníma nohama, až ten pán jak široký tak dlouhý se rozložil na písek. Teď už si Kája všiml, že kůň vždycky, jak ten pán měl spadnout, se hodně sehnul v běhu, takže on si neublížil, když na písek zlehka sjel. Teď teprve jak náleží se mu všecko líbilo.

Ale i tomuto číslu byl konec. Kůň vyběhl východem pro účinkující a ten pán řekl: "Dovolíme si představiti váženému obecenstvu medvěda Můci. Bude tancovat a leccos provozovat, a kdo bude chtít, může s ním zápasit. Školní děti jsou ze zápasu vyloučeny."

Teď se Kája polekal. Ne, s tím Můcou nechce nic mít.

"Týno, abysme šli! Už bude hromada hodin!"

"Copak tě napadá, Kájo? Na ty zápasy tu musíme počkat." Kája začal vyjednávat potichu se Zdeňou: "Heleď, už se venku setmělo, Týna nechce jít domů. Já ani moc o toho Můcu nestojím, beztoho někoho roztrhá."

Týna byla zabrána v živý rozhovor s Andou od lékárníků a ani nepozorovala, že Kája se Zdeňou se scvrkli pod prkno a proběhli s různými překážkami k východu. V tu chvíli vyšel medvěd Můca. Bručel, ba zle bručel.

Zdeňa pěkně se držela Kájovy ruky. Oba se lekli: "Pane, to je kus," řekl Kája tiše. "Týna sedí tak na ráně, no, jestli ji roztrhá, ta si vzpomene, že jsem jí říkal, abysme šli domů." A děti vyklouzly ze stanu. Chvíli se zastavily. Nemohly honem se vzpamatovat, jak ze světla do tmy přišly, kde jsou. Za chvíli prosvětlila se jim cesta nahoru z náměstí.

"Bylo to náramně krásné," řekl Kája, "A ten Můca a ti hadi, víš, Zdeňo, nemusíme mít od všeho, jako povídal tuhle pan Štulc. Byl jsem tam před polednem paní řídící pro mák, a paní Štulcová volala: ,Potom hned přijď, máme škubánky,' a pan Štulc se smál: ,Tak dobré chutnání, maminko!' řekl: ,Já nemusím mít od všeho!' A přece škubánky a Můca a hadi, to je rozdíl! Škubánky jsou moc dobré s máslem, viď? A nejhezčí byl ten Fricek a ten pán, co práskal bičem. Panečku, škoda, že nemám koně! Hned bych ho tomu učil. Možná, že by se tomu naučila Lyska, viď?"

"Hm, Lyska! Prosím tě, už jsi někdy slyšel, aby kravička něco chytrého dělala na komedii?"

"A Líza by se taky něčemu mohla naučit. Třeba aspoň běhat v kruhu. Já bych taky práskal bičem jako ten pán, a ty bys mohla dělat tu holku. Udržela by ses na ní v stoje?"

"Jako nic. Já řeknu naší mamince a třeba mne tomu taky dá naučit. Co vybrali šestáků a korun!"

"Ale to bys směla jen večer! Ve dne budeš musit vyžínat trávu a vařit. Já bych práskal tím bičem."

"Ty bys musil stavět cirkus!"

"A to by mohl třeba náš tatínek a maminka by směla každý den do cirkusu zadarmo. Ta by byla ráda!"

"Naše maminka teprv, když bych jezdila na koni, a tak by taky mohla pomoct stavět," podotkla Zdeňa. "To by bylo lepší než se učit panem Štulcem. Za tolik korun a šestáků, to by bylo rozinek! Naše maminka by mohla vybírat," chtěl Kája zaměstnat v cirku celou rodinu.

"To by mohla naše maminka," opravila ho Zdeňa, "protože má černou hedvábnou zástěrku a tvoje maminka ne."

"Ju, ne! To bys koukala, jakou má naše maminka! S fialkami! Vyšívanou! Heleď, už jsme u průseku a Týna nejde. Moc světlo není. Jen aby ji ten Můca neroztrhal, když tam sedí tak na ráně," staral se Kája. Za chvíli byly děti v lesovně.

"Kde je Týna?" hned se sháněli lesních.

"Ona, prosím, čeká na ty zápasy a na hady. Možná, že ji tam Můca roztrhá. Ta bude koukat, až bude na cucky, vzácný pane!"

"Mně se zdá, chlapče, že jste se toho medvěda báli," smál se pan lesní a paní lesní honem nesla dětem večeři. "Tohle je starý brach s vytrhanými zuby a bez drápů, ale což kdyby takhle v průseku na vás jednou vyšel medvěd zubatý a drápatý?"

"Ju, vzácný pane, ani tady nejsou. A těch korun co vybrali! A šestáků! Já bych se hned učil panem cirkusem!"

"Já zase tou holkou na koni, tatínku," načínala druhý talíř pražené polévky s noky Zdeňa.

"Táák," podivil se pan lesní, "tak vy byste courali světem, a co by si počali vaši staří rodiče?"

Kája už byl u knedlíků s vajíčkem. "Ju, vzácný pane, my bysme vás tu ani nenechali! Náš tatínek by stavěl cirkus, povídala Zdeňa, že by vzácný pán taky pomohl. Naše maminka by vybírala, a vzácná paní - vzácná paní -" (honem nevěděl, kam s ní) - "vzácná paní by mohla u ní stát a zpívat."

"A to jsem rád, Kájo," rozesmál se hlučně pan lesní. "Pořád jsem nevěděl, kam na stará kolena, a vy byste se o nás postarali. Už budu lepší spat. Po starosti! Vidíš, maminko, jak se ti hodí,že umíš zpívat."

"Vida," myslil si Kája, "ani se žádný nezlobí." A nahlas prohodil: "To bysme třeba už nemusili do školy. Než si něco nacvičíme -"

"A než se naučíme stavět cirkus!" přeřekl pan lesní.

"Abysme se pomalu chystali," dodal Kája. "A vzácná paní se pořád směje."

"A copak by dělala naše Týna?" plna smíchu ptala se paní lesní.

"Týna, vida, na tu jsme zapomněli. Ta by třeba mohla chodit za koňmi jako dnes ten pán s lopatičkou a košíkem, to jako kdyby něco utrousili - a třeba už je teď na cucky."

Pan lesní si honem sedl, a paní lesní se zase moc smála a řekla:

"To by se vám Týna poděkovala!"

V tu chvíli Týna zrovna vběhla plná strachu, jsou-li děti doma, a začala vykládat, jak mladý Šiška zápasil s medvědem a přemohl ho, a potom tam byli hadi, a jak se lekla, když bylo po všem a děti pryč.

Kája se náramně divil: "Jéje, Týno, Můca vás neroztrhal?"

Pan lesní hlásil Týně: "Ani na vdavky nesmejšlej, Týno! Kája se bude učit na pana cirkusa, já s hajným budu stavět boudu, naše maminka bude zpívat, teta hajných vybírat, a ty, Týno, ty budeš chodit v kole za koňmi s lopatičkou a košíkem, víš, kdyby něco utrousili, abys to sebrala," rozesmál se zrovna naplno pan lesní a Týna se chtěla rozběhnout na Káju. Ale ten už za dveřmi odříkával zčerstva: "Dobrou noc a zas brzo přijďte," a uháněl domů. Myslil si po cestě: "Ještě ráda! To bude šestáků a korunek! - Maminko, maminko, to vám byla krása!" volal už doma. "A to už jsem vás dlouho neviděl! A ten Fricek, panečku, ten to uměl! A což ten pán, co jen práskal bičem!"

"Kájo, čekám už hodinu. Ale ty ne, abys nejdřív běžel domů. To musí dřív vyjídat lesovnu. Mám tu vdolky, máš ještě místo?" "Místo? A jéje, maminko, ty sním jako nic. No, a když mám tak lesovnu na cestě, snad by se vzácná paní zlobila, kdybych tam ani nezašel. Ale nejradši mám vás, maminko! Počkejte, až budete vybírat, musíte si vzít tu zástěrku s fialkama. Vzácná paní bude zpívat! Povídal vzácný pán, abysme se pomalu chystali," pochutnával si Kája na vdolkách.

"A kampak, chlapče, se máme chystat?"

"No, maminko, na ten cirkus! A kolik let je naší Lysce?"

"Co tě zas napadá? No, počkej - dva, tři, no pět let," odpovídala maminka.

"Jéje, to skoro jako Frickovi. Tomu je šest. A to je vůbec náhoda. Jéje, maminko, to bych spal!"

"Tak se pomodli a na kutě!"

Teprv teď vyšel měsíc a rozesmál se bolavou září nad samotami. Kája už tiše oddychoval, maminka hajná seděla u jeho postýlky. Její ruce byly sepjaté, její rty šeptaly modlitbu. Její duše tu od toho nejmladšího zalétala přes hory a doly za Vendou a Cilkou, vracela se do úzkých cestiček, teď bíle světlem měsíce zalitých, jimiž jistě teď procházel věrný hlídač částí brdských lesů - hajný Mařík.

"Nemá ten chlapec ani stínu podoby, ani stínu povahy po těch dospělých," říkala si tiše. "Chlapec jako dobrá hodina. Neselže, nezarmoutí, ale jaksi jinak vyrůstá než Cilka a Venda. Pořád se zdá, že mu nebude stačit to, co jsme těm dvěma dali, pořád se zdá, že se mu bude chtít rozletět dál a výš. Jak Pán Bůh dá. Proti jeho příkazům nic nelze namítat. Kájova cesta životem od Boha jistě už je vyměřena."

Měsíček srpeček zavolal do větví teď černých borovic: "Kája se chce učit panem cirkusem. Ale povídal bratr Sluníčko, jinak, docela jinak že je v Boží radě souzeno."

A černavé borovice se rozkývaly: "Ať souzeno v Boží radě jakkoli, na brdské lesy on nikdy nezapomene."

A psi z lesovny, kteří prve slyšeli, co Kája vykládal, pověděli Péťovi z hajnovny: "Kája chce dělat cirkus. Budeš vidět, Péťo, že bude učit Lysku a Lízu. Povídaly to modříny od průseku, že to od něho slyšely."

"Jen když nebude učit nás," zaštěkal Péťa a s čenichem k zemi skloněným ostražitě běhal dvorkem.

III. KÁJA CVIČÍ LYSKU A LÍZU.

Hned po ránu, jak se Kája vzbudil, vzpomněl si, že musí zkusit cvičit Lysku a Lízu.

"To je náhoda, že je dnes čtvrtek," povídal mamince. "U druhého průseku je vám, maminko, taková krásná tráva na tom cípu, víte? Povídal tatínek, že ji musím dát vypást Lysce."

"Že ty se tak do toho pasení ženeš, Kájo! Ubohá Lyska, ta má strážce! Kdyby neměla hlavu k noze na řetěz, a nevěděla už sama dobře, kde se může pást, ty bys jí toho moc nepověděl."

"To je tou školou, maminko! Kdyby byl pořád čtvrtek, to byste koukala, že bych pořád pásl. Dneska bysme mohli jít s ní třeba hned."

Mamince byla trochu podezřelou Kájova ochota, ale pomyslila si potom: "To on chce nahradit, co zmeškal." A nahlas řekla: "To můžete! Já bych s ní beztoho musila jít až k ohradě, tam už ji mohu nechat. To jsem ráda. Mám tu košík prádla k žehlení, opozdila jsem se ten týden."

Kája sebral do kapes od včerejška zbylé vdolky a šel si pro Lysku. Copak kamarádi spolu byli dobří! Lyska hned poznala, když jí přidával do žlabu. Vybral z kupy trávy tu nejlepší, kůrčičky jí nosil, dbal, aby dostala včas nápoj, otrub přidal. Hned se po něm ohlížela, když na prahu zavolal: "Lysko!" Zrovna jako teď. Hned zafrkala a hlavu zdvihla. Maminka sice řekla: "Dej jí řetěz k noze!" ale to se Kájovi nehodilo do rozpočtu. Kdepak by mohl s ní cvičit! Odvázal ji, podal jí hrst kůrčiček, Lyska mu zširoka olízla ruku a šla poslušně za ním. A když se zastavil Kája u lesovny, zastavila se taky.

Týna vykoukla přes plot: "Pro pána krále, Kája jde pást. A tak brzo. Co to? Vzácná paní, honem! Teta!" volala do dvora na šafářku, "pojďte honem, Kája jde pást!"

A Kája po dlouhém pozdravu dal ruce do kapsiček. "Zdeňa už by taky mohla jít, Týno!"

Pan lesní si otevřel okno: "A, Kája! To je brzo! A s Lyskou! To jsou věci! Já myslil, že budeme dnes vybírat prkna na ten cirkus. To měl tatínek radost, když jsi mu řekl, že se o něho postaráš, co?"

"Ju, vzácný pane, tatínek to ani neví. Je to dost, Zdeňo - Pán Bůh dej dobrýtro - že konečně jdeš. Máš s sebou něco jíst?"

"To je to hlavní," smál se pan lesní, "budou pást čtvrt hodiny od lesovny, maminko, honem něco nachystej!" A Týna už pospíchala s balíčkem.

"Lyska, pojď!" řekl Kája, a Lyska poslušně jako pes šla za dětmi. "Půjdeme hned až k ohradě. Tam je místa! Tadyhle by nás hned někdo viděl."

Zdeňa poskakovala: "Budeme cvičit Lysku?"

"Hm," přisvědčil Kája.

U ohrady bylo tuze pěkné místo. Lyska se začala pást, tuze jí chutnalo.

A Kája začal nahlas uvažovat: "Nejdřív začneme s tím počítáním. Heleď, Lysko, tobě bude hnedle šest let. Když se tě zeptám, kolik je ti let, hrábneš nohou šestkrát za sebou, rozumíš?"

Lyska ani hlavy nezdvihla. Křupala sladkou píci.

"To se musíš na mě dívat, když ti něco povídám! Naše maminka říká, to že není slušné jinam se dívat, když nám někdo něco povídá. Heleď, Lysko !" poškraboval ji mezi rohy, až zvedla hlavu. Podívala se naň velkýma hnědýma očima, jako by chtěla říci: "Proč mne nenecháš pást?" A v tu chvíli se zase sehnula k trávě. Kája se sklonil a chtěl jí ukázat, jak má zdvihnout nohu a zahrábnout, ale kdepak, ani jí nehnul. "Zdeňo, pojď mi pomoct!" Teď tahali oba dva, ale Lyska zas nic. Jen když chtěla udělat krok, Kája vykřikl: "Už se učí!" Ale v tu chvíli smekly se Zdeně ruce a ona se převalila přes Káju, a už byli u pařezu. Kája si ohmatával koleno, Zdeňa loket. "Takhle to nepůjde. Zkusíme to jinač. Já jí budu křičet do ucha." A hned začal: "Lysko!"

Lyska zdvihla hlavu, zase tak dobrácky se na děti podívala a pásla se dál.

"Což kdybys jí strčil do ucha brundibára?" napadla Zdeňu divoká myšlenka.

"Ju, brundibára! To se ani nesmí. To bys koukala, jak by zdvihla ocas a uháněla! Jednou to udělal Vojta Brabencovic. To bys koukala, jak mu jeho tatínek nasekal! Ale třeba bych ji moh' trošku pošimrat větvičkou u ucha."

Hned si takovou delší zvedl. Copak, pokud šimral jen u ucha, Lyska jen uchem stříhala. Ale když už jí to trvalo dlouho, trhla prudce hlavou, až se Kája lekl. Ale začal zas u druhého. Lyska se přestávala pást, jako by čekala, jak to asi dopadne, když Zdeňa radila:

"To musíš dál! Jen dál!"

Kája snad ani ne úmyslně strčil jehličnatou větvičku hodně dál. V tu chvíli Lyska zdvihla ocas, poposkočila a uháněla cestou necestou, jen pod jejími rychlými poskoky suché proutky praskaly. Dětí se za ní ulekaně zadívaly a Zdeňa podotkla tklivě: "Vidíš, jak uhání i bez brundibára!"

"Jestli se rozběhne na kultury, no, počkej, ty doma dostaneš!" prohodil Kája.

"Já? Proč bysem dostala já? Ty dostaneš! Kdo pořád chtěl, aby se naučila počítat?" zlobila se Zdeňa.

"A kdo mne pořád ponoukal: Jen dál, jen dál? Ty! Měli jsme to dřív zkusit s Lízou. Ta je menší a takhle by třeba nefrnčela. Víš co? Já bych třeba pro ni došel. Jen aby Lyska trefila domů," staral se Kája, a šli pro Lízu.

Lyska mezitím přeběhla kus lesní cesty, potom zmírnila běh, zlákala ji čerstvá šťavnatá travička, a za chvíli nerušené pokračovala v překažené snídani.

Děti se zastavily v lesovně. "Týno!" vyjednával Kája na chodbě potichu, "neběžela tady Lyska?"

Týna se dala do smíchu a volala do kuchyně: "Vzácná paní, děti ztratily Lysku!"

"A safra, safra," rozesmál se pan lesní mezi dveřmi. "Jakpak se vám jen mohla ztratit? Měly jste ji snad v uzlíčku nebo v kapse, možná, že máte děravou, že Lyska vypadla jako nic, Kájo, co?

Hajných Lyska, to je přece kus! Kdyby to byla žížala nebo mšice, ale Lyska? A to bude mít maminka náramnou radost, jak krásně pasete! Libovala si ráno, jak jí to naskočí, když pasete. A zatím Lyska kdo ví kde. No, jestli přejde hranice a uvidí ji tam starý Kocman, tomu je to jedno, veverka, kráva, jelen, práskne po ní, a bude po legraci."

Kája poslouchal, ale jen tak na půl ucha, protože pozornost musil soustřeďovat na ty dva krajíce chleba, máslem mazané a medem kapané, které jim právě teď paní lesní s úsměvem podávala.

"Jéje, vzácná paní, takovou škodu si děláte!"

"E mlč, štěbetale," smála se paní lesní, "zoubky se ti usmívají, ale štěbetat musíš pořád. Škodu si dělám! No ,škodnou' v naší kuchyni vlastně jsi opravdu ty a Zdeňa. Ale je vám přáno, jen jezte."

"Mně se zdá, že tu byl ‚šlejfíř'," podotkl Kája, když byl v polovici krajíce a dvakrát už zvídavě pozdvihl zbytek k očím.

"Pročpak?"

"Že má asi vzácná paní hodně ostrý nůž, když dovedla krájet takové rovné, tenké krajíce. Ani to nemá hlubší patku, a zoubky pořád do sebe cvakají," dojídal Kája.

"Maminko, jemný pokyn," smál se pan lesní. "Honem jim zakroj a namaž znova! Kampak jste dali to jídlo, co jste dostali nedávno s sebou?"

"Ju, vzácný pán řekne ,nedávno', to už bylo kdy! To jsme snědli ještě dřív, než se Lyska splašila."

Pan lesní zdlouha hvízdl: "Tak se splašila? No, vida! A vy jste ji ponechali osudu a šli domů! Tááák!"

"My jsme jí, prosím, nic nepovídali o sudu a vůbec domů nejdeme jako ,napořád', to my jen pro Lízu. Pojď, Zdeňo!"

"Vzácný pane," volala Týna, "mně se zdá, že tamhle se pase Lyska. To abych pro ni došla, ne?"

"Jen už leť, ať neudělá škody!"

Maminka hajných oháněla se žehličkou a náramně se podivila, že už tu děti jsou.

"My jdeme jen pro Lízu, maminko!"

"A pročpak jsi ji nevzal hned ráno s sebou? Tož hezky paste! Máme k obědu svítek s povidlovou omáčkou."

"Viď, Zdeňo, ty maminky to umějí hezky povědět, aby měl člověk radost a zapomněl na splašenou Lysku! Svítek s povidlovou, ten já taky tuze rád. Náš tatínek říká: ,To je dobrota! Jenže po tom stojí zuby.' Mně stojí vždycky zuby a nikdy neleží. Lízo, necháš toho!" napomínal. "Inu, mlsná koza! Tu, panečku, musím vést. Ta není jako Lyska. Copak Lyska, ta je moudrá, jenže se neměla splašit. Líza, ta jen po vejšinách! Půjdem s ní k průseku. Ty ji budeš držet, já učit. Ta bude zdvíhat nohu a hrabat jako nic. Heleď, pořád by se stavěla na zadní!"

S Lízou to tak nešlo jako s Lyskou. Ne a ne se dostat s místa. To byla doba, než došli k průseku. Tam na široké cestě neměla Líza mezi vysokými stromy co okusovat, tak "jen tak počumovala", řekl Kája, když podával Zdeně provaz. "Pro jistotu ti jej uvážu na ruku. Lízo!

A pro pána krále, já jsem se zapomněl doma zeptat, kolik je jí let. Jakpak se může učit počítat? Počkej, kolik je jí tak asi let? Radši míň, ať to dřív umí. Asi dva roky, viď, Zdeňo?!"

"No, asi," rozhodla Zdeňa.

"Lízo, já řeknu , jeden', a ty hrábneš nohou, řeknu ,dva', a zas hrábneš, rozumíš? Ale až budeme mít cirkus, jen se tě zeptám: ‚Kolik je ti let?' A ty musíš hned dvakrát hrábnout." Shýbl se k její noze a vyzdvihl.

"Vidíš, to jde jako nic," zavolal. "Ale teď musíš, Lízo, zahrábnout!" Mermomocí jí tiskl nohu k zemi a chtěl nohou hýbat.

Ale Líza nebyla Lyska, to Kája prve dobře pověděl. Vyhodila zadkem, sehnula hlavu a rozběhla se. Zdeňa ovšem musila za ní, protože měla otočený a ovázaný konec provazu na svém zápěstí. Ale Líza nešla cestou. Brala to přes keříky u cesty a Zdeňa křičela. Už se zdálo, že upadne, a Líza ji potáhne za sebou, když najednou Líza zapletla se do širokého jalovce a zastavila se. Zdeňa honem povolila smyčku provazu, uvázala ji u stromu a vracela se ke Kájovi. "Ta mi dala! Chtěla mne táhnout tamhle přes ten jalovec, já ji přivázala ke stromu. Pojď, půjdem válet sudy!"

Kája se trochu zamyslil: "Ňák to s tím cirkusem nejde, a zítra zas musíme do školy. To je škoda!" A šli válet sudy.

V poledne poobědvaly děti nejdřív v lesovně. Měly praženou polévku s drobením. Protože Týna i paní lesní měly moc jiné práce, nedělaly z mouky, ale guláš s bramborovou kaší. Kája kaši tuze rád, ale o mase řekl hned: "Tohle kdyby měl pan Vinkler nebo Hromádková, to by potom trunčili!"

Paní lesní řekla, že vůbec do guláše nedá nic jiného než kmín, ale Kája přece myslil, že jako na maso vůbec se pije. Potom šly děti do hajnovny na svítek. Lyska už dávno byla ve chlévě, maminka zrovna vyhlížela, jdou-li už, a hned se podivila: "Kdepak jste nechaly Lízu?"

"A jéje, teta, já jsem ji uvázala tamhle u průseku ke stromu. Máte hodně svítku?"

Hajná se jen podívala na Káju tak trochu vyčítavě, že on hned vysvětloval: "To máte tak, maminko! Líza chtěla táhnout Zdeňu přes jalovec, tak ona ji přivázala."

Maminka se chtěla zlobit, ale nemohla. Jen jim naložila rozkrájený svítek na talíře, polila povidlovou omáčkou a řekla: "No, vy jste pasáci! Lysku přivedla Týna, a pro Lízu abych si došla sama."

IV. KÁJA PŮJDE KE ZPOVĚDI. - PŘIJEDE PAN PAVEL.

Po krátkém čase dvě události vzrušily Kájovu dušičku. Ve škole řekl pan farář, že už se budou připravovat k svaté zpovědi, a v lesovně vzácný pán řekl, že objedná Zdeně piano, zatím že ji bude učit maminka.

"Snad ještě všecko nezapomněla, když tak krásně hrávala," řekl. "A ty, Kájo," obrátil se na něho, "budeš se učit taky. S muzikou můžeš projíti celým světem."

Kája jen polkl slinu: "Prosím, vzácný pane, jen jestli se to pro mne hodí. To snad jen pro pány, a já budu nejspíš truhlářem."

"Hudba se hodí pro každého, chlapče, a čím dřív se začne, tím líp. Umění není řemeslo, a ne každý má k hudbě schopnosti. To se brzy ukáže."

Pan farář se zpovídáním, vzácný pán s pianem, to leželo v dušičce Kájově jako dva kameny, a jeden byl těžší druhého. Zpovídání! To aspoň věděl, jak bývá. Když chodíval tatínek s maminkou ke svaté zpovědi, dlouho se večer modlívali, a když druhý den přišli z kostela, říkal tatínek: "To si člověk uleví, když ty pavučiny z duše vymete, a teď je v ní tak jako u nás před svátky, když maminka všecko uklidí a umyje. Ani se člověku nezdá, a tuhle si udělá v duši šmouhu, a tuhle druhou, a za chvíli kus sazí se tam přilepí - a když to všecko ve zpovědnici složí do rukou kněze, a ten za chvíli udělá ten osvobozující kříž rozhřešení, jak by člověk omládl!"

Pan farář jim začal povídat, co je hřích. Něco ohavného, škaredého, Bohu protivného; něco, nad čím Anděl strážný pláče, něco, čím zohyžďují se lidská srdce.

Snad nikdo z přítomných dětí neměl dušičku tak čistou jako Kája. A přece snad nikdo s takovou úzkostí nesledoval výklad kněze jako Kája.

Vojta Brabencovic řekl: "Když loni byl u zpovědi Franta Márů, opsal si hříchy od Křepela a také opsal: ,Odhvízdal jsem farské holuby.' Ale on je neodhvízdal, to Jenda Křepelů. Pan farář hned prý řekl: ,Tak tos ty?' A on odpověděl: ,Ba ne, prosím, to Jenda, já si od něho hříchy opsal'."

Z toho Kája seznal, proč pan farář tolik jim nařizuje, aby každý zpytoval svědomí a sám psal jen své hříchy a od nikoho je neopisoval.

Pokud Kája neznal slova "hřích", potud ho hlava nezabolela. Když jim pan farář všecko vysvětlil, řekl doma kajícně: "Maminko, už je zle. Já mám dušičku černou jako uhel. Budem se zpovídat, ale to byste koukala, co toho napíšu!"

Kája zašel se svými myšlenkami sám až k "velké louži".

"Pane Bože na nebi," tak vzdychal, "to aby byl pan farář jen pro mě!" Vždyť zrovínka včera povídala maminka, když počtvrté byl se Zdeňou v jejich studánce pro vodu: "Přestaňte už s tou vodou! To je zrovna nestřídmost v pití!" Vida, pan farář také mluvil o nestřídmosti. Bude se musiti z toho vyzpovídat. A jestli pan farář spráskne ruce a řekne: "To ti Pán Bůh neodpustí," co si on počne?

A což ta neposlušnost! Když někdy maminka dvakrát musila ho pobídnouti, aby poklidil Lízu, Pane Bože na nebi, to je zlé, to je moc zlé!

Ale i tady našla ho Zdeňa: "Tak piano už je na cestě. Zítra pro ně pojedou."

"Pojedou," ohrnul rtíky Kája a zapomněl na hříchy. "Tys také jednou řekla, že piano je velké a těžké, moc těžké, to jsi lhala, viď? Počkej, budeš se z toho zpovídat! Je to muzika! Tak to jde dát do kapsy jako foukací harmoniku nebo pod loket jako ‚tahací', nebo do ruky vzít jako housle nebo klarinet."

"S valníkem pro ně pojedou, abys věděl!"

Teď zůstal Kája ohromen. S valníkem pro muziku! Tamhle strejček Nikodýmovic, jak říká tatínek, tvrdí muziku basou a nosí ji na rameni jako nic. A pro piano s valníkem! Třeba to přinese strejček poselákovic v tašce.

Zdeňa ani muk, ale jak vyšli ze školy, řekla: "Tak, a tuhle si sednu na vršíček a budu čekat, až pojedou s pianem. Skládat je bude šest mužských." Dodala důrazně: "Šest!"

Kája nevěděl, co si myslit. Přece aby takhle lhala, to není možné. Také není možné, aby to byla taková tíha.

Děti seděly na vršíčku beze slova. Když se na bílé silnici od dalekého "Štítku" ukázal vůz, zadívaly se obě děti napjatě. Současně vykřikly: "Jsou to!" A úprkem se rozběhly k silnici. Prach se za nimi zdvíhal, Zdeňa ztratila mašli z vlasů, jen jednou se na sebe podívaly, jedna myšlenka prolétla jejich myslí. Rázem seděly na hromádce štěrku, zčerstva se zuly a se střevíčky v ruce běžely dále.

Teď už dobře poznaly pana lesního, hajného, šafáře a tři drvoštěpy z lesa. Ještě jeden mladý pán tam byl. Zdeňa hned řekla: "To je asi pan adjunkt. Bude zůstávat u nás, přijel s tatínkem."

Pan lesní se usmál a řekl tomu mladému: "Tady jsou ti naši divoši. Myslím, že jsou oba naši, a Mařík si zase myslí, že jsou oba jejich. Děti, to je můj pomocník, pan adjunkt Junek, no -"

Děti pochopily. Uklonily se současně a řekly: "Pěkně vítáme, dej Pán Bůh zdraví!" Kája ještě dodal: "Račte, prosím, dál!"

"Pan adjunkt ráčí, Kájo, a my také všichni - dál, protože na silnici zůstati nemůžeme. Vlezte si na vůz k pianu!"

Zrak dětí, obrácený teď výhradně k mladému adjunktovi, svezl se na vůz, a už tam seděly.

"Tak, to je piano! V bedně! To neproleze dveřmi, kdepak! Nohy asi nemá," uvažoval Kája, "je to nízké, to budou musit položiti na stůl, anebo se snad postaví jako skříň do vejšky. Vidíš, řekla jsi, má tři nohy, ale ty jsou asi mrňavé."

"Nohy jsou zvlášť," řekla Zdeňa.

"Ju, nohy jsou zvlášť a zapíchnou se do dřeva, ne?"

Pan adjunkt šel podle nich, a protože děti mluvily hodně hlasitě, rozuměl jim. Usmál se na ně. Valník byl na pérách, nedělal velkého hluku.

"Jestli pak mne budete mít rády?" zeptal se jich.

"Umíte, pane adjunkt, dělat kotrmelce?" ptala se Zdeňa.

"Umím."

"Tak to je dobře. Tatínek vám zapomněl povědět, že já jsem Zdeňa, a tuhle je zas Kája. Máte taky doma děti?"

"Mám malou sestřičku, Zdeničko, takovou, jako jste vy, a pak dětí ještě celá řádečka."

"Mně se neříká ‚vy'. To jen velkým. Tak taky máte holčičku? To vám ji přinesla taky teta Dvořákovic, nebo u vás nosí jiná teta?"

Junek ovšem nechápal a trochu v rozpacích odpověděl: "Pánbíček s nebíčka nám ji poslal po bílém obláčku."

"A jéje!" řekl Kája, "to vám něco doma namluvili. Kdepak by se holka udržela na obláčku! Ta by spadla jako nic. A Pánbíček! Ju, Pánbíček by zrovna posílal na svět holky a takové mrňavé. Ten by posílal takhle andělíčky. Zdeňo, jestli pak by Marjánka dovedla sedět na obláčku?"

Zdeňa se zahleděla snivě vzhůru. Jí se to náramně líbilo. Na bílém obláčku, jéje, to musí být krása! Místo aby Kájovi odpověděla, obrátila se k Junkovi: "Už měla taky copan ta vaše holčička, když přiletěla?"

"Nebyl jsem zrovna doma," vpravil se v tón dětí Junek.

"A to je škoda! Já mám hlad, Kájo!"

"Já zrovna hlad nemám, ale jed bych."

To už jeli přes Lážov, když Zdeňa pohřešila punčošku. Jednu měla v ruce, druhá byla pryč. Ani nemukla. Myslila si jako Kája říkával: "To je dost času na sebe žalovat. Beztoho vyjde všecko ven samo."

Ztichli. Junek šel zamyšleně. Nastupoval první místo. Byl ze statku nejstarším ze šesti sourozenců. Bylo mnoho pláče, než tatínek dovolil, aby směl do Písku na lesnickou školu. Sedlákem ho chtěl mít, dědicem statku. Ale Pavel tak dlouho prosil, až dovolili. Dnes ho vypravili. Ten bílý proutěný koš na valníku složený mu maminka nachystala, křížek mu na čelo udělala: "Buď hodný, synáčku. Boha se nespusť!"

Úzkost sevřela jeho hrud. Pan lesní byl k němu vlídný, ale což tam v lesovně, kde bude teď jeho domov, jak paní ho uvítá? Neumí pochlebovat, neumí poklonkovat.

Dojeli k lesní vozové cestě. Tak zrovna si to představoval. Neporušené lesy, vysoké, staré, vlídné, drahé mu už teď. Pro ně, pro lesy, opouští domov, pro ně vzdal se statku, pro ně a v nich bude žít. Oddechl si, a když miloučká, červená střecha jako velikánská muchomůrka vyhlédla mezi stromy, usmál se. Vůz zastavil, z lesovny vyběhli.

"Tak už to vezu a vedu všechno, maminko!" volal pan lesní.

"Piano, pana adjunkta, děti, koš, všecko."

Junek strhl zelený klobouk s hlavy.

"Uctivě ruku líbám, milostivá paní!" ukláněl se před paní lesní.

"Tak ne, pane adjunkte, ale jako já pěkně po našem: Pěkně vítám. Bůh vás pozdrav! A tu milostivou si schovejte, až přijde vrchnost!"

Jasné oči se zaleskly a střetly se s usměvavýma paní lesní, která si hned v duchu řekla: "To je jistě hodný hoch. Ten jistě doposud byl jen maminčin."

A Junek si pomyslil: "Kdyby to maminka věděla, jak jsem byl hezky přivítán!"

A hned řekl: "Děkuju za uvítání, vzácná paní! To mi spadl kámen se srdce! I vám dej Pán Bůh hodně zdraví! Naše maminka taky tak vítá."

"Tak se to patří," řekl hlučně pan lesní. "Kdepak na naši maminku s ,ruku líbám' a milostivou. Ona by se namlsala a za chvíli by chtěla, abych jí také tak říkal. Řeknu vám hned: Líbíte se mi. Teď budete jako náš. Dovolíte, abychom vám říkali ,pane Pavle' ?"

Junek se radostí až zadýchal: "Bez toho ,pane', prosil bych."

Ale panem Pavlem zůstal po celou dobu, co byl v lesovně. Protože dnes už bylo na vybednění piana pozdě, nechali to na zítřek. Jak se najedly, rozběhly se děti s Pavlem do lesa. Kája za chvíli se zastavil: "Pane adjunkt, prosím vás, my bysme vám taky rádi říkali ‚pane Pavle'."

Junek chytl Káju, vyzdvihl ho vysoko nad sebou, smál se, jen mu bílé zuby svítily, a řekl: "To budu jako doma, a ty mi budeš říkat jako náš Mílek, a Zdeňa jako naše Milenka."

Větve, listí, květy chvěly se úzkostí a volaly: ,Jaký to obrovský pták! Spadne na nás, zabije nás!'

A my jsme poznaly člověka a řekly jsme: ,Nebojte se, je tam člověk! Ovládne stroj, přeletí dál!' Ale hrůza, hrůza nás napadala, když jsme viděly jeho odvahu. Člověk ovládl stroj, ale stroj přeskočil. Zůstal vteřinu, dvě stát, pak s úžasnou rychlostí řítil se dolů.

Jen my jsme rostly a mohutněly. Přes široké naše hrudi vykřikl příkaz lesů pán: ,Vykácet je!'

Pavel skončil. Děti hladily svraskalou kůru pařezů.

"Pane Pavle, jak krásně umíte to povědět!" vzdychl Kája zhluboka.

"Vy nemáte hlad, pane Pavle?" zeptal se pan lesní.

spaní!"