Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Milan Tenkrát

Zač je polibek od superkrásky

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Zač je polibek od superkrásky

Milan Tenkrát

Zač je polibek od superkrásky?

Právě se mi přihodila prapodivná věc. Vůbec tomu nemohu uvěřit. Někdo se mě nejspíš pokouší zabít. Byla jsem málem předávkována hypnotikem. Já hypnotika totiž vůbec nemusím užívat. Jsou však v základním sortimentu mého vnitřního mikroaplikátoru. Můj Béďa, tak říkám svému vnitřnímu molekulárnímu mikropočítači na bázi nukleových kyselin, který mimo jiné řídí i činnost aplikátorů, musel dostat odněkud zvenku nějaký pokyn. Naštěstí Béďa včas rozpoznal nebezpečí, zahájil moji resuscitaci a podal látky blokující účinek hypnotika. Musíme tomu společně přijít na kloub. Béďa mi pomůže se dostat ve vzpomínkách tam, kam potřebuji. Správně, Béďo, shodneme se.

Dnes je 21. května 2198. Procházím se parkem a nasávám vůni rozkvetlých keřů a pestrobarevných záhonů plných báječně vonících překrásných květin roztodivných tvarů. Jsou to ty nejnovější hybridy. Počítač společnosti, které park patří, odečítá z mé kreditní karty částku odpovídající době mé procházky.

Jmenuji se Mary Ann, je mi 25 let a jsem reprezentační sekretářkou obchodního ředitele největší detektivní agentury v Kolesku. Jsem odměňována podle toho, jak příjemné emocionální pocity vzbuzuji v našich klientech a obchodních partnerech.

Osobní analyzátor měří hladinu endorfinů, hormonů vzbuzujících příjemné pocity, jakýchsi vnitřních opiátů, vylučovaných hypofýzou. Příjemné pocity, vyvolané mou přítomností, jsou hodnoceny na základě naměřených hodnot hladin endorfinů klienta. Ty od osobního čipu, mnou kontaktovaného člověka, získává můj vnitřní mikropočítač. Ten je předá firemnímu počítači, který sám rozhoduje, zda je mé osobní kouzlo a sexappeal účtován klientovi nebo je mi na mou kreditní kartu připsána odměna, jakožto režie agentury.

Můj mikropočítač mi vyhodnotí, zda mé chování vzbudilo v klientovi libé či nelibé pocity a jak byly silné. Operativně dává pokyn ke dráždění příslušných center mého mozku a vylučování potřebných hormonů, aby mé chování bylo, dle jeho programu, optimální. Ani si sama neuvědomuji, zda jednám já sama nebo je mé chování a celá má osobnost řízena počítačem. Je pravda, že po práci mohu se svým mikropočítačem rozmlouvat a interaktivně upravovat jeho program. Je to vlastně jeho nebo můj program? Sama kolikrát nevím, zda jsem atraktivní robot se sexappealem nebo ještě žena? Samozřejmě, že nedostávám celou částku fakturovanou klientovi. Na druhé straně mi agentura přispívá na vše, co mě činí krásnější, přitažlivější, vtipnější, svůdnější, zdravější, hravější, příjemnější a více sexy. Přispívá mi na vitamíny, fit-centra, masáže, kosmetiku, nejrůznější vzdělávací kursy i na pobyt v tomto exkluzivním parku z nejkrásnějších rostlinných hybridů.

Připadám si jako vysokoužitková dojnice, jejímž produktem není mléko, ale sexappeal a šarm. Nakonec jsem byla právě jako ta kráva vyšlechtěna. Moje geny byly ovlivněny a sestaveny tak, aby ze mě byla příjemná, inteligentní, přitažlivá sexy kráska, která neprovokuje, není vyzývavá, ale uklidňuje a uvolňuje a jen příjemně dráždí mužský chtíč. Jsem vlastně prostitutka, která sice neprodává své sexy tělo, ale svou sexy-duši ano. Agentura se o mé tělo i duši vzorně stará, protože centrální počítač moc dobře spočítal, že jen tak přinesu firmě vykalkulovaný zisk.

Nebo jsem dokonce něco horšího než jenom kráva, či děvka? Ano. Jsem stroj. Normální robot. Je pravda, že svůj vnitřní osobní mikropočítač si programuji víceméně sama, ale nikdy nedokážu změnit program tak, aby mé chování ovlivňoval jinak, než je v zájmu firmy. Nakonec by na to centrální firemní počítač velice rychle přišel. Ta vychytralá, superinteligentní, vypočítavá, nelidská chladná mrcha! Buď by změnil sám program mému Béďovi nebo by mě rovnou vyhodil a vůbec by neměl ani náznak výčitky. Mají vůbec, ty potvory počítačové, nějaké výčitky nebo svědomí? Asi těžko. Alespoň u nás v Kolesku by si nikdo nedovolil jim nějaké svědomí naprogramovat. A je to vůbec možné? Kdo ví? V Kolesku ani nikdy nebude. Ach, jo!

Vstupuji do obchodu s kosmetikou. Senzory úseku pleti skenují moji pleť. Stačí jim, když se přiblížím na 20 cm. Měří obsah vody v buňkách mé pokožky a složení lipidů, porovnávají s normou i stavem při mé poslední návštěvě. Hodnoty mají uloženy ve své databázi a můj čip jim hlásí, že jsem to já. Nemusím říkat vůbec nic. Navrhují dávku éčka a ostatních vitamínů, panthenolu i nejrůznějších bylin na optimálních nosičích. Dají mi na výběr z pěti variant, které považují za optimální pro moji pleť a přidají i tři varianty cenově optimální, při velmi dobrém účinku na mou pleť. Cenovou optimalizaci odmítnu rovnou. Vybírám nejlevnější z pěti optimálních variant pro mou pleť. Popis účinku je stejně velice podobný. Těžko se rozhodovat. Nedostatky uvádějí pouze u cenové optimalizace. Inu marketing! Udělám si tedy cenovou optimalizaci z variant pro moji pleť nejvhodnějších, vsadím na změnu nebo si vyberu, co mi právě liběji voní. Můj zaměstnavatel mi ihned zobrazí na displeji, kolik mi hodlá přispět. Řídí se heslem, kdo rychle dává, dvakrát dává. Zřejmě jsem si vybrala správně, tentokrát mi uhradí 80%, což je docela fajn a ta superinteligentní potvora si určitě moc dobře spočítala, kolikrát se jí investice do mě vrátí. Prodavačka mi jen podá tubu s právě pro mě namíru namixovaným krémem, popřeje mi, abych byla spokojená, přidá jako dárek malé toaletní mýdlo nejnovější vůně, speciálně pro mě, a zejména vyjádří přání, abych je zase brzy navštívila. Pokladní počítač si samozřejmě odečet 20% ceny z mé kreditní karty a 80% si převedl z účtu mého zaměstnavatele. Žádný podpis, jen souhlas mého osobního mikropočítače, stvrzený jeho elektronickým podpisem. Ty chytré bestie vlastně obchodují jen mezi sebou. Nás už k tomu vůbec nepotřebují.

Dorazila jsem do práce. Na desátou je objednán zákazník. Šéf se s ním nejspíš jen přivítá a nabídne kávu či nějaký drink. Jen tak, aby měl pocit, že máme o něj zájem a uděláme, co mu na očích vidíme. Nebo spíše v mozku? Není to pro nás, nebo spíš naše inteligentní služebníčky, tak veliký problém. Klidně se na dálku domluví s jeho vnitřním počítačem, tito lidé musí být 24 hodin připojeni na internet, takže žádný problém. Jeho Béďa, nebo jak svému vnitřnímu mikropočítači říká, na něj vyklopí vše co nás zajímá, od krevního tlaku až po hladinu testosteronu, ztopoření údu a počtu životaschopných spermií. Není pro ty potvory moc těžké, vygenerovat si, na co právě asi zrovna myslí. Je to naše práce. Žádné sebedokonalejší kódovací zařízení dlouho neodolává naším dekóderům. Je to velice bohatý klient. Obligátní práce, chce dát sledovat svoji ženu. Žárlivec jeden! Proč se nenechá raději zbavit žárlivosti? Myslím, že to dnes není tak veliký problém. Jsem naivní, je to jako bych po něm chtěla, aby se dal vykastrovat. Nalévám drink. Vyzvídám, jakou vlastně službu si od nás přeje.

Vychrlí na mě: "Chtěl bych, aby jste sledovali moji ženu. Vím, že je mi nevěrná. Nevím s kým. Chci znát co nejvíce podrobností. Kdo to je? Kdy a kde se slézají? Co spolu dělají? Proč se mi kurví? Kolikrát už mi zahnula? Chci nějaké fotografie. Co je to zač?"

Na otázku, k čemu tyto informace chce použít, co pak hodlá s nimi udělat, nedokáže odpovědět. Naštěstí náš počítač všechny technické otázky s ním řeší sám. Je mi z něj špatně! Ubožák. Chudák jeho žena! Vůbec se jí nedivím. To však na sobě nesmím nechat znát. Můj Béďa mě varuje a aplikuje mi do krevního oběhu nějakou látku na uklidnění, abych se zas tvářila mile a zákazník neměl ani potuchy, co si o něm opravdu myslím.

Jmenuje se Hans Fiedler. Dozvídáme se, že Jana, jeho žena, má zařízení na dálkovou identifikaci platebních karet. Používání těchto identifikátorů není tak úplně legální, protože se dostává do rozporu s nějakým zákonem o ochraně osobních dat. V Kolesku se na to ale tolik nehledí a má ho téměř každý, aby otestoval při obchodních jednáních solventnost partnera. Banky sice osobní údaje chrání, ale pro naše superrychlé počítače není problém prohlédnout milión databází a ještě se nestalo, aby podle platební karty neidentifikovali majitele a nezjistily řadu citlivých osobních údajů. Inu, obchod je obchod, to je v Kolesku zákon číslo jedna.

Teď Hanse zajímá, co právě dělá jeho žena. Není problém lokalizovat ze satelitu její polohu, snadno identifikujeme, dle údajů od manžela, několik čipů, včetně vnitřních, které ji dokáží spolehlivě kdykoli a kdekoli lokalizovat. Hans mi připadá jak z dvacátého století. Myslel si, že za ní pošleme nějakého detektiva s fotoaparátem. Inu, prosťáček. Počítač sděluje, že se Jana právě nachází v kavárně Grand. Hanse zajímá, jestli je tam sama nebo s někým. Identifikace muže, s kterým rozmlouvá, proběhne podle jeho kreditní karty téměř okamžitě.

Je to Karel Gross. Hans ho dobře zná, je to jeho obchodní partner a rodinný přítel. Chce vědět, o čem spolu ti dva právě mluví. Vysvětlujeme mu, že to ještě nemůžeme přesně říci, pouze identifikujeme pohyby bránice. Z hladiny endorfinů zjišťujeme, že ten rozhovor je pro oba příjemný. Sdělíme mu, že od nás dostane malou ampulku s jednou kapkou, kterou kápne ženě do nějakého nápoje. Je tam molekulární mikrofon s molekulárním mikroprocesorem a vysílačem. Mikrofon se usadí nejspíš v hltanu, možná až v žaludku, naváže se pevně na tkáň a naváže spojení s vnitřním mikropočítačem jeho ženy. Od té chvíle bude odposlouchávat a vyhodnocovat vše, co žena s někým povídá. Uslyší ji i jejího partnera. Hans měl představu o nějaké štěnici a myslel, že ji bude muset ženě píchnout někam do kabelky. Je to hlupáček.

Hanse ještě zajímalo, zda můžeme teď hned zjistit, co Ti dva spolu právě dělají. Zda se nějak navzájem dotýkají, či jsou v nějakém těsnějším tělesném kontaktu, drží se za ruce a podobně. Náš počítač mu sdělil, že pouze ví, že je jim spolu dobře a může podle hladiny hormonů a enzymů předpokládat, že vagína jeho ženy nejspíše vylučuje menší množství poševního sekretu. Na to Hans vyletěl jak péro a zařval: "Ta kurva, já ji zabiju. Já to věděl!"

Uklidňuji ho, že to vůbec nic neznamená, že se vůbec nemusí ani dotýkat, natož se držet za ruce nebo se políbit. Je to jen fyziologické vzrušení. "Ale hřeší v myšlenkách. Je to děvka! Já to věděl!" To už náš počítač dává pokyn jeho Béďovi, aby mu aplikoval něco na uklidnění. Poznám z jeho očí, že se rychle uklidňuje. Můj Béďa mi už dávno sdělil, že se Hansovi, při pohledu na mě, ztopoří úd. To mu ovšem nemohu říci. Musím dát pokyn našim programátorům, aby Mackovi, počítači, který rozmlouvá s našimi zákazníky lépe ošetřili, kdy může, a s jakým taktem, sdělovat jednotlivým našim zákazníkům choulostivé informace. Macek přeci moc dobře ví, jakou má Hans momentálně hladinu adrenalinu a na jaká sdělení reaguje její změnou. Zákazníci se přece k nám nechodí rozčílit. Nebo snad ano? Proč to vlastně chtějí vědět, když ví, že je nevěra partnera vydráždí k nepříčetnosti, a to, že se o ní dozví, jim stejně nic dobrého nepřinese? Je to divný svět. A my se na lidské blbosti přiživujeme. Ale co? Dělá to v Kolesku každý. Práce je práce. Já osobně bych však nesnesla, aby mě partner takto špehoval. Když mi nevěří, tak ať jde ke všem čertům! A sama bych už vůbec nikdy nedala svého partnera sledovat. Hnusila bych se sama sobě!

O týden později. Hans se přišel informovat, co jsme zjistili o jeho ženě. "S kým mi zahýbá? Kde se slejzají? Je to ten Gross?" Náš Macek dává pokyn Hansovu Béďovi, aby mu aplikoval něco pro uklidnění. Jinak by nebyl schopen v klidu vyslechnout informace, jejichž získání si u nás objednal a dobře zaplatil. Chce vědět, s kolika muži se jeho žena během týdne sešla. Byli to pouze tři muži, se kterými hovořila sama déle než deset minut.

Vícekrát se sešla pouze s Karlem Grossem. Během týdne třikrát. Schůzka vždy trvala hodinu až dvě. Chce samozřejmě vědět kde. Jednou si spolu zašli na oběd. Jednou byli spolu na procházce v lese a jednou spolu seděli u něho v autě. Hans se ptá, zda spolu souložili. Sdělujeme, že to můžeme spolehlivě vyloučit. Jeho žena se tento týden milovala pouze jednou a to s ním. Dá se vůbec říci milovala? Macek sdělí pouze datum a přesný čas. Podle frekvence Hansova tepu pozná, že sdělit mu jak krátká byla soulož, předehra v podstatě žádná a že jeho žena nedosáhla orgasmu by bylo krajně nevhodné. Hans se jen zeptá, zda to můžeme tvrdit s takovou jistotou. Macek mu vysvětluje, že to víme na 100%. Tepová frekvence, změna krevního tlaku, frekvence dechu a zejména změny hladin nejrůznějších hormonů a enzymů jsou zcela nezaměnitelné. Zejména my máme s interpretací naměřených hodnot bohaté zkušenosti a můžeme sdělovat i detaily, jako bychom jim k tomu svítili. Vůbec k tomu nepotřebujeme ani mikrofon. Hans jen děkuje. Prý nám věří a o sdělování detailů z pohlavního styku s Janou nemá očividně zájem. Pak se zajímá o nahrávky rozhovorů. Vyslechne je úplně v klidu, je vidět, že jeho Béďa zvládl aplikaci uklidňujících látek na jedničku. Z jeho reakcí však poznáváme, že na tato témata se svou ženou nikdy nehovoří, možná ani moc nechápe o čem si ti dva vlastně povídali.

Pak se zeptá, zda se spolu líbali, kolikrát, jak dlouho, zda jí sahal na kozy a ona jemu mezi nohy. Polibky samozřejmě potvrzujeme. Myslím, že i dost přesně odhadneme délku a počet. Laskání koziček nemůžeme vyloučit, je dost pravděpodobné. Intenzivnější kontakt s penisem nebo šourkem nepokládáme za pravděpodobný. Nevíme, zda jsme ukojili jeho zvědavost, ale rozhodně jsme ho nepotěšili. Proč nám tu práci vůbec zadal?

Ještě se zeptá, zda máme nějaké fotografie jako důkaz. Odpovídáme, že žádného fotografa za nimi rozhodně nepošleme, ale že není problém je vyfotografovat ze satelitu kdekoli ve volném prostoru. Fotky bývají většinou velice kvalitní. V hustém lese, v autě nebo v místnosti je to problém. To by musel on sám aplikovat ženě miniaturní kameru. Říká, že se spokojí s nějakou fotkou ze satelitu. Co chce vlastně vyfotit, říci nedokáže. Rozhodně trvá na dalším sledování, ať to stojí, co to stojí.

Dnes jdu na pohřeb pratetě. Nemám pohřby ráda. Je to komerční divadlo. Obchod se smutkem, dojetím, žalem nad ztrátou někoho blízkého. Nebo je to očista, katarze, symbol smíření s osudem, uklidnění pozůstalých, signál, že život jde dál a nemůžeme pro nebožtíka víc udělat? Když jdu na hřbitov, nezmocňuje se mě smutek. Naplňuje mě zvláštní pocit. Rozhodně necítím prázdno, ale spíš do mě vstupuje energie. Cítím takovou majestátnost. Rodina pratety najala profesionální plačky. Nenaříkají jako nějaké herečky. Počítač pohřební služby registruje emocionální reakce nejbližšího pozůstalého, mé tety. Podle jejího dojetí a emocí, které monitoruje její Béďa, dává signály Béďům plaček, které výrazněji a zřetelněji předvádí pohřebním hostům a zejména tetě, co teta cítí nad ztrátou své matky. Teta má pocit, že plačky s ní dokonale cítí, po obřadu se s nimi objímá daleko vroucněji než s kterýmkoli vlastním příbuzným. Viditelně se jí ulehčilo v jejím žalu. Vypráví, jak prateta ráda chodila na pohřby. Jak vždy vyprávěla, že ten a ten měl tak krásný pohřeb. Kdyby se prateta mohla na svůj pohřeb se shora koukat, tak by se jí určitě líbil. Prostorové kino vytvářelo při obřadu virtuální realitu, podle videotéky z pratetina života a reagovalo výběrem záběrů na pohnutí tetiny mysli. Bylo to takové velké divadelní představení pro tetu, které jí mělo pomoci se vyrovnat se ztrátou maminky a překonat žal. Je to vlastně takové psychodrama, režírované pohřební službou. Taková skupinová psychoterapie, kde jako režisér a psychoterapeut v jedné osobě vystupuje počítač pohřební služby.

Říkám v jedné osobě a měla bych spíše říci v jednom stroji. Je to nakonec jedno. Já osobně raději komunikuji s počítači a roboty než s lidmi. Jsou lépe vypočitatelní, inteligentnější a nedělají podrazy. Někdo říká, že stroje jsou nelidské, ale co je to lidské? Lidská je také zloba, závist, žárlivost, náladovost, vztek, hloupost a nenávist. To stroje neznají, tak ať jsou nelidské. Já s nimi vyjdu. S lidmi většinou také, ale některé prostě nemusím. Hanse Fiedlera zrovna nemusím.

Hans Fiedler mě pozval na romantickou večeři při svíčkách. Nevím ani, proč jsem přijala. Jídlo bylo dobré. Nemohu říci, že ne. Ani jsem moc nepila. Jen dvě deci vína a kolu. Co mi povídal, ani pořádně nevím, nebylo to až tak moc zajímavé. Jen si pamatuji, že povídal o nějaké agentuře a že viděl na internetu moji fotku. Prý jsem se účastnila nějaké soutěže miss. Divila jsem se, že znal přesně nejen můj věk, ale i moje přesné míry. Nevěděla jsem, že takováto choulostivá osobní data jsou na internetu běžně dostupná. Jméno té agentury jsem si nezapamatovala. Jasně, můj Béďa si ho určitě zapamatoval. Tady to máme: Nice Girls Agency. Teprve teď si na vše jasně vzpomínám. Šli jsme spolu na pokoj. Proč? Vždyť se mi vůbec nelíbí. Navíc je starý. Jo, pětapadesát. Tě bůh!

Opilá jsem přeci nebyla. Že by mě tam namíchal nějaké drogy? Nesmysl. Zeptám se zas Bédi. Vypadá to, že na mě působily feromony. Vylučovaly se mi endorfiny, jako bych byla bůhvíjak zamilovaná. Úplný nesmysl. Vůbec se mi přeci nelíbil. Už to mám, Béďa má zaznamenáno, že dostal nějaké signály od jeho Bédi. Ale jak se někdo mohl nabourat do mého Bédi?

"Cos mi to udělal, Béďo? Takhle mě zradit."

No, jo, s čím kdo zachází, s tím také schází. Co pak to není náš job, nabourávat se do cizích vnitřních mikropočítačů? Můj Béďa nemůže zas mít vícenásobné ochrany, abych mohla rychle přijímat instrukce mé agentury. Mám to v pracovní smlouvě. Pane bože, teď si to všechno plně vybavuji. Souložili jsme. Ano, jenom souložili. Milování se tohle ani nazvat nedá. Ani jsem nedosáhla orgasmu. To se nedá dosáhnout jen technikou, já k tomu potřebuji prožitek. Předehra veškerá žádná. Jenom on se udělal. Jako bych byla nějaká pomůcka. Nebo děvka?

Pane bože, mám na účtu pěkně tučný přírůstek. Dokonce dva. Jeden od Hanse Fiedlera, bez jakéhokoli zdůvodnění platby. Pak od Nice Girls Agency, stojí tu cena pro Miss Flirt. Nesmysl, do žádné soutěže o Miss Flirt jsem se nepřihlásila. Na nějaké flirtování vůbec nemám náladu. A už vůbec ne s takovou kreaturou! To snad opravdu nemám zapotřebí. Nebo mě ten hnusák znásilnil? Jistě, byla jsem znásilněna. Ale houby, to bych se přeci musela bránit. Proč jsem se vlastně nebránila? Chodila jsem přeci na judo. Takovej starej páprda, ten by viděl! To by byla pro mě hračka. Nebo si to jen nepamatuji? Jistě, Béďa to musí vědět. Tě bůh, vůbec nic! Ani náznak obrany. Tak s tím na policii opravdu nemůžu. Natož trestní oznámení. To si každý snadno zjistí, že jsem se vůbec nebránila. Ale zneužita jsem byla. Jasně, na to dám krk.

Mám to říct svému příteli? Chodíme spolu už půl roku, nemohu však říci, že bych ho znala. Jak by se asi zachoval? Určitě by to nepochopil! Raději mu nebudu o tom povídat.

Poradím se se šéfem. "Pane řediteli, byla jsem znásilněna."

"To snad ne! Kterej vagabund?" rozčílí se ředitel.

"Ten hnusák Hans Fiedler."

"To snad ne? Jak je to vůbec možné?" ptá se s nejistotou v hlase šéf. Můj Béďa mi sděluje, že analyzoval šéfův hlas a objevil v něm víc obav o vlastní existenci než sympatií ke mně. Je to velká výhoda pro komunikaci mezi Béďou a mnou. Béďa přijímá ode mě pokyny přímo z řečového centra v mozku. Stačí verbálně zformulovat myšlenku a přeložit ji do komunikačního jazyka s mým heslem "Béďa". Pochopitelně nemusím vůbec nic vyslovit. Béďa mi předává zprávy v jazyce, který je mnohem méně strukturovaný než komunikační jazyk pro předávání povelů počítači a je velice podobný našemu jazyku. Neobsahuje synonyma, hononyma a citově podbarvené výrazy. Předává zprávy přímo do centra mozku, kde analyzujeme řeč vnímanou sluchem, takže mám dojem, jako bych Béďu slyšela. Je to jakýsi vnitřní hlas, ale vím, že ho vytváří můj Béďa. Samozřejmě, že ho nikdo jiný neslyší. Je to nejmodernější, velice drahá komunikační technologie mezi člověkem a jeho vnitřním mikropočítačem. Firma mi ji téměř celou zaplatila, jen po dobu tří let jí splácím 10% z celé investice. Moje firma má ošetřeno, aby se můj Béďa nenapojil na Béďu šéfa a nemohl analyzovat hladiny jednotlivých hormonů mého šéfa nebo dokonce ovlivňovat jejich sekreci. Je proti tomu zabezpečen a my se k němu neumíme nabourat Jen nevím, zda se šéf nemůže spojit s mým Béďou.

Šéf chce, abych mu vše vylíčila. Pak mi řekne, že se mohu obrátit na právní oddělení naší firmy, kde mi zanalyzují, co by se s tím dalo dělat. Určitě se nemám ukvapovat, podléhat emocím a chodit s tím na policii. Ujistil mě, že mě plně chápe a cítí se mnou. Podle jeho názoru, bych případný soudní spor nejen prohrála, ale navíc by na mě mohl Hans Fiedler soudně vymáhat astronomickou částku za křivé obvinění. Má na to, aby si najal nejlepší právní agenturu a odškodnění na mě vysoudil. Naše agentura poskytuje tuto službu mnoha klientům, aby se nepouštěli do předem prohraných soudních sporů a nepodávali nesmyslná trestní oznámení. Klienti na tom vždy vydělají, protože v Kolesku jsou soudní poplatky a právnické služby značně drahé. Bohužel si konzultaci budu muset zaplatit celou sama. Kdyby šlo o člověka z ulice, pak by mi firma zřejmě udělala celou konzultaci gratis, když se však jedná o našeho klienta, nepřichází něco takového vůbec v úvahu.

Vezmu si náhradní volno a jdu na naše oddělení právních služeb pro veřejnost. Zaregistruji se jako každý jiný normální klient. Dají mi vybrat, zda si přeji konzultaci přímo s právníkem nebo se spokojím s konzultací s právnickým počítačem. Vyberu si pochopitelně počítač. Je to podstatně levnější a já nemám s komunikací s počítači žádný problém. V takové choulostivé situaci se mnohem raději svěřím stroji než neznámému člověku.

Právnický počítač mi sdělí, že o znásilnění se vůbec nedá mluvit, protože neprokážeme, že jsem se nějakým způsobem bránila. Můj Béďa totiž nezaznamenal ani můj verbální odpor. To, že by mě podal proti mé vůli nedovolenou omamnou látku vůbec nepřichází v úvahu, protože to nebyl on, ale můj Béďa a za toho jsem plně odpovědná pouze já. Ptám se, zda se nemůže použít, že můj Béďa to neudělal z vlastní iniciativy, ani na můj pokyn, ale na pokyn jeho Bédi. Je sice pravda, že zde existuje jistý precedens odsouzení člověka pro zabití za to, že poštval svého psa, aby jiného člověka zabil. Nebo docela rozšířený případ dopravních nehod, kdy je člověk stíhán pro ublížení na zdraví, třebaže téměř nikdy se nejedná o zlý úmysl. Právnický počítač potvrdí, že by tu byla jistě analogie. Bohužel v Kolesku, a nikoli jinde ve světě, existuje zákon o vnitřních mikropočítačích, který takovou možnost pro trestní právo přímo vylučuje. Ovlivňování vnitřních mikropočítačů dálkově jiným počítačem je totiž nová a velmi drahá technologie, kterou si mohou dovolit jen bohatí, státní orgány a firmy, které se tím živí. Proto je tato účelová norma v Kolesku zcela logická. Přichází ovšem v úvahu občansko právní spor a žaloba na odškodnění za újmu způsobenou cizím zařízením. Stroj mi hned nabídne, že mě v takovém sporu může zastupovat. Problémem je, že jsem za svou sexuální službu, nebo jak to vlastně nazvat, dostala peníze a to jak od Hanse Fiedlera tak od agentury Nice Girls Agency. Nebylo to sice takto nazváno, ale v případě potřeby to mohou tak interpretovat. Nic na tom nemění ani fakt, že jsem ty peníze obratem věnovala nadaci, která financuje záchranné stanice pro návrat lvů do africké přírody.

Musím si to ještě rozmyslet, chci toho hnusáka přeci potrestat. Vykašlu se na jeho zasraný peníze. Nebo ne? Nenechám si je samozřejmě pro sebe, ale zas je věnuji na záchranu lvů. Ptám se, zda by ho nešlo obvinit alespoň ze sexuálního harašení. To také ne, dá se využít jen mezi zaměstnanci nebo šéfem a podřízeným a ne mezi zaměstnancem a zákazníkem. Snad přichází v úvahu starý dobrý zákon omezování osobní svobody. Ale co v Kolesku není vlastně omezování osobní svobody? Divím se, že ještě nebyl zrušen. Naše společnost je však pokrytecká, nedovolí si otevřeně se přiznat k omezování svobody. Právnický počítač prohledává všechny soudní spory v Kolesku za posledních padesát let a hledá nějaký precedens, kterého bychom mohli využít. V tomto jsou počítače nepřekonatelné, to nemůže v hlavě nosit ani ten nejgeniálnější právník. Bohužel, v posledních padesáti letech nebyl v Kolesku zaznamenán jediný soudní případ, kdy by byl někdo pro omezování osobní svobody odsouzen. Teď už se o to právníci raději ani nepokoušejí a snaží se podobné případy narazit na nějaký jiný zákon.

Připadá v úvahu pouze občanskoprávní spor na ochranu osobnosti, či zneužití osobních dat nebo způsobení újmy a vysouzení tučného odškodnění od Fiedlera i té pochybné agentury.

Je mi z toho všeho nanic. Jdu do relax-centra se dát trochu dohromady. Hradím si jen 20% ceny, zbytek mi hradí agentura, ať už je důvod mé únavy jakýkoli. Musím zkrátka vypadat stále svěže. Po mé identifikaci zjistí řídící počítač relaxačního centra, že jsem měla mírný blok v oblasti krční páteře, můj Béďa od něj dostává pokyn, jaké myorelaxans mi aplikovat. Procvičování se děje nejprve ve vodní lázni. Proudy teplejší a chladnější vody jsou mobilními tryskami přesně směrovány na určité partie mého těla. K tomu mi zní relaxační hudba, syntetizovaná podle mé nálady a také mi namíchali aroma, které stimuluje moji regeneraci. Aroma se libě line nad vodní hladinou k mému nosu. Virtuální figurína ženy předvádí cviky, které mám pro uvolnění provádět. Možná je to trochu nadbytečné, protože můj Béďa vysílá, dle instrukcí řídícího počítače, stimuly do pohybových center mého mozku. Připadá mi, jako by mě to napadalo samotnou, jak mám cvičit, abych se plně uvolnila. Pak následuje elektrická a tlaková stimulace univerzálních bodů hormonální a nervové soustavy a stimulace, počítačem vybraných, reflexních plošek. Po té mě speciální počítač uvede na 30 minut do hypnotického spánku, kde mi vsugeruje odstranění potíží, které právě odhalil. Celá procedura je zakončena tím, že si zaplavu v bazénu za doprovodu relaxační hudby. Nabrala jsem opravdu novou sílu, moc jsem to potřebovala.

Teď jsem odhodlaná se se vším svěřit svému příteli. Teď jsem dostala nápad. Tajně jsem si zkopírovala u nás v agentuře program, který dokáže simulovat průběh reakce vybrané osoby na modelovou situaci, pokud má k této osobě dostatek informací o reakcích na podobné situace. Velice přesně koriguje reakce podle momentální nálady zkoumané osoby. Náladu testuje podle hladiny vybraných hormonů a aktivit jednotlivých mozkových center. Pochopitelně, že je celý program na nic, pokud nejsem schopna se napojit, přesněji můj Béďa, na jeho Béďu a hladiny hormonů a mozkovou aktivitu u něj sledovat. To však já a můj Béďa hravě zvládneme. Každý člověk totiž reaguje jinak, když je v dobrém rozpoložení, a když má blbou náladu. Díky spolupráci našich Béďů, s tím nemám problém. Horší už je to se mnou, protože často nedám na varování Bédi a svého přítele dráždím tehdy, když mě Béďa nabádá k opatrnosti. Bohužel má pravdu vždy Béďa. Jsem totiž občas nepoučitelná a neváhám jít hlavou proti zdi. Asi jsem si měla najít klidnějšího, vyrovnanější a tolerantnějšího partnera. Horší už je to s tím, zda program dokáže najít podobné modelové situace. Díky Béďovým radám se totiž vyhnu alespoň těm nejproblematičtějším konfrontacím a neřešíme s přítelem skutečně ožehavé životní problémy. Inu, přeci jen platí staré přísloví: "v nouzi poznáš přítele". Já svého přítele vlastně ještě nepoznala. To je rub a líc řízené strategie řešení konfliktních situací. Tím, že se vyhýbám konfliktům a neřeším s partnerem problémy, do kterých se dostanu, vlastně ani nevím, zda se na něj mohu v nouzi spolehnout. No co? Zkusím si to nasimulovat.

Béďa hraje mého přítele a já si aspoň vyzkouším, jak bude asi v reálu přítel reagovat. Jak vlastně začnu? Půjdu rovnou na věc: "Jirko, co bys dělal, kdyby mě někdo znásilnil?"

Béďa, tedy jako můj přítel Jirka: "Co to plácáš za nesmysly, přece máš v kabelce dálkový imobilizér?" Ano, je veliký jako rtěnka a znehybní člověka na vzdálenost 10m.

"Nemohla jsem ho v tom leknutí najít."

"Co to povídáš za nesmysly, tvůj Béďa přeci musí provést imobilizaci za Tebe, jakmile si uvědomíš, že jsi ohrožená. Jeho reakce jsou přeci mnohem rychlejší než jakýkoli násilník? Sama jsi mi to mockrát říkala."

Co mám na to říci, je to přeci pravda: "Asi ho ten chlap nějakým způsobem deaktivoval, že Béďa nemohl zareagovat."

"I kdyby to bylo možné, chodila jsi přece do juda, na karate a na kurs mono-signální sebeobrany, dokázala by ses ubránit i sama."

Tak tudy cesta nevede, musím začít jinak: "Jirko, co bys dělal, kdybych s někým strávila noc?"

"Co se mi tu snažíš naznačit? Jsi kurva nebo co? Máš jiného? Říkáš, že je konec? Jak je ctěná libost. Rozejdeme se jako civilizovaní lidé. Nebudeme kolem toho dělat nějaké tanečky."

Takto ošklivě mě ještě nikdy neřekl. Asi mu na mě zas tolik nezáleží. Nechám toho, dnes mu to určitě neřeknu. Možná, že nikdy. Nepochopil by mě. Ještě, že jsem si to nasimulovala. To bych tomu dala. Stinná stránka relaxace!

Že bych se s tím svěřila své mamince? Napřed si to ale nasimuluji se svým Béďou. Bude to kapku obtížnější, protože její Béďa neindikuje tak dokonale fyziologické odezvy duševních pochodů jako můj nebo Jirky. Za to velice podrobně monitoruje její kardiovaskulární systém, trpí totiž ischemickou chorobou srdeční a má sklon k arytmii i tachykardii. Její Béďa neustále kontroluje krevní tlak, srdeční tep, srážlivost krve, hladinu cholesterolu, hořčíku a vybraných metabolitů a dle stavu aplikuje mikrodávky farmak a upravuje výživu a pitný režim. Můj Béďa si už s tím poradí. U kardiaků existuje velice těsná vazba mezi emocemi a parametry kardiovaskulárního systému.

Já jsem po mamince nezdědila žádné dispozice k chorobám srdce a cév. Již v prenatální fázi mi genetičtí inženýři velice důkladně opravili všechny geny, které by mohly nějakou chorobu generovat. V dobách maminčina dětství se opravovaly pouze nejzávažnější a nejjednodušší dědičné choroby. Za třicet let udělalo genetické inženýrství opravdu velký pokrok. Eliminací dědičných dispozic k nejrůznějším chorobám to pochopitelně neskončilo. Genetickými inženýry mi byl naprogramován těžký osud vysoce inteligentní superkrásky. Vůbec nevím, co budu od genetických inženýrů vlastně požadovat pro své dítě. Tady v Kolesku je to jen otázka peněz a udělají vašemu dítěti genetickou výbavu na zakázku. Jak si však naprogramovat štěstí? To snad umějí jen ty sudičky z pohádek. V Kolesku není problém získat dokonalé prognózy pro uplatnění na trhu práce a pro vybudování kariéry. Vše se hodnotí v penězích. Copak lze štěstí přepočítat na peníze? Nestěžuji si, že bych málo vydělávala. Mohu si dopřát vše, na co jen pomyslím. Nejsem na nikom závislá. Kromě na agentuře a této spotřební společnosti. Samozřejmě, jako v Kolesku každý, včetně těch nejbohatších. Ale jsem opravdu šťastná? Nemohu přesně definovat, co by mi vlastně chybělo, ale je toto štěstí? Asi ne, jsem asi příliš romantická pro naši spotřební společnost.

Tedy do toho! "Mami, byla jsem znásilněna."

"Ježíšmarja, byla jsi už na policii? To musíš, dítě!"

"Mami, neblázni. Myslíš, že mám chuť jim to vypravovat a tahat se po soudech?"

"Aspoň by toho lotra zavřeli, až by zčernal!"

"To se říká, kdoví jestli?"

"Jako bys neznala policajty a zejména soudce."

"Já vím, holčičko, je to všechno pakáž zkorumpovaná. Spravedlnosti se jeden nedovolá."

"Tak vidíš," vžívám se do role. Ten Béďa fakt mluví jako moje máti. Jak je to možné? Neměl zas tolik možností vyslechnout naše rozhovory na ožehavá témata. Většinou se bavíme jen tak neutrálně. Co jsem si koupila na sebe. Co si dám k jídlu. Kde jsem byla o dovolené apod. Je pravda, že jsem mu nahrála i několik scének z dětství, ale to už si člověk pořádně nepamatuje a rodiče i dětství si idealizuje. Určitě to bylo značně zkreslené.

Teď zas máti, pardon, Béďa: "Děvenko, což aby sis zašla za psychiatrem nebo aspoň za psychoanalytikem?" Tudy asi cesta nevede, necítím se, že bych potřebovala odbornou psychologickou pomoc, stejně by to byl jen počítač. Za živého psychologa je mi líto peněz, stejně by mě jen očumoval a blábolil nesmysly, které dávno znám. Samozřejmě, že jsem si za pomoci Bédi ihned poskytla psychiatrickou první pomoc. Béďa mi aplikoval mikrodávky psychofarmak a vše jsme důkladně rozebrali. Necítím, že bych utrpěla nějaký duševní otřes. To jsem zvládla. Studovala jsem psychologii, psychofarmakologii, psychoanalýzu, psychiatrii, mám i kurs psychoterapie a základů hypnózy a autohypnózy. Béďa je přímo nacpán nejnovějším softwarem z této oblasti. Jenom mi štve, že jsem tomu nedokázala předejít a dokonce ani nevím, zda se to nemůže kdykoli opakovat, až se zas těm kuplířům z Nice Girls Agency zachce a najdou si nějakého vhodného prachatého hnusáka. Rozebrat si to s nějakým velice blízkým vnímavým moudrým a citlivým člověkem by mi asi bodlo. Bohužel mi ho není dopřáno. Maminka, ani můj přítel, to rozhodně nebudou. Musím se s tím vyrovnat sama s Béďou.

Musím zaútočit přímo na to klubko zmijí v Nice Girls Agency. I kdybych zničila Fiedlera, najdou si jiného ubohého prasáka a všechno začne znova. Jak se jim jen dostat na kobylku? To jsem ale pomstychtivá. To jsem si o sobě nemyslela. Houby, je to jen prevence.

Začnu pátrat na internetu, co je to vlastně ta Miss Flirt. Vypadá to jen jako taková neškodná hračka. Někdo začal lovit obrázky hezkých holek a pikantnosti o nich. Nejsem sice žádná exhibicionistka, ale zas tak moc mi nevadí, když si mě někdo vyfotí nebo se mnou natočí nějaký klip na koupališti. Docela ráda se líbím. Vypadá to, že někdo se hrabal i v mých mailech. Ale dokázat to, po několika měsících, či letech? Koukám, že zde mají nejen mé tělesné míry, ale i mé IQ. No proč ne, také se s ním netajím, dělala jsem si ho několikrát na škole, na každém konkurzu i v nějaké soutěži. Nemám se za co stydět, pohybuje se v rozmezí 133 až 137. Koukám, že všechny ty dívky zde mají IQ minimálně 125. Jejich geny byly genetickými inženýry upravovány a byl jim do vínku dán osud vysoce inteligentních krasavic. Žádné plastické operace, ty se dělaly tak ještě v době mládí naší babičky. Mami byla jen na nějaké úpravě prsou hormony a obličeje laserem. Teď už se to dělá jen po nějakých úrazech, genetické manipulace jsou podstatně lepší a výhodnější. Nebo jen dražší? V Kolesku je marketing postaven na tom, aby potenciální zákazník rozdíl nepostřehl. Opět se asi reklamě podařilo mi zas jednou vymýt mozek. A to si o sobě myslím, že jsem profesionál a na takové marketingové reklamní triky nenaletím. Nabourávají se mi do podvědomí. Musím si udělat inventuru svého podvědomí a celého id. Jo, starý dobrý Freud. Jeho rozdělení lidské osobnosti na pudové id, vlastní já, nazývané ego a společenskou nadstavbu superego, ještě nebylo překonáno. To netrpím žádnými předsudky, zastávám názor, že co je přirozené a působí mi slast, je zároveň i správné. Nemyslím si, že jsem zakomplexovaná a potřebuji si konzumací nákladných věcí zdvihat své sebevědomí. Naše společnost je však postavena na spotřebě a takovýto lidé se nejeví jako ideální spotřebitelé. Naše společnost potřebuje konzumovat, aby se mohlo vyrábět. Když se bude hodně vyrábět, porostou mzdy, pak bude i za co utrácet. Když bude za co utrácet, bude se i konzumovat a tak pořád dokola. Tomu se u nás říká blahobyt. Já se raději přidržím starého dobrého označení konzumní společnost. Myslím, že vystihuje všechno. Teď jsem uhodila hřebíček na hlavičku, to prase Fiedler mě prostě prachsprostě zkonzumovalo jako nějakou jitrnici.

Moje kamarádka Brenda si dokonce pořídila robota-milence. Byl pěkně mastnej. Nejenže má tělo kulturisty, tělesnou teplotu 37°C, pokožku k nerozeznání od pravé, penis-vibrátor, dle jejího přání, ale i normálně s ní komunikuje. Je vybaven podobným programem jako má můj Béďa na simulaci reakcí člověka, o kterém mu poskytnu dostatek informací. Zapamatuje si reakce kamarádky v nejrůznějších situacích a tak ji připadá, že se ní chová neobyčejně citlivě. Je to vlastně takový princ z pohádky, vysněný přítel, milenec nebo snad i manžel? Může si ho měnit a formovat, jak se jí zamane. Nemá ale vlastní vůli, alespoň myslím. Je to jen věrný obraz její představy o ideálním partnerovi. Není to pouhá erotická pomůcka. K robotu si zakoupila i box virtuální reality. Když si k němu do boxu zaleze, může si pustit program, který v ní vyvolá vjemy, jako by se milovali třeba v tropickém pralese na Borneu, na bahamské pláži nebo na náměstí sv. Marka v Benátkách. Dokonalá iluze. Přece se s ním nebude vláčet na dobolenou? Takový milenec má své výhody. Tomu bych se klidně mohla svěřit. To nakonec mohu i svému Béďovi. Není to ale ono.

Seznamuji se s Lindou. Je to jedna z těch dívek na stránkách Nice Girls Agency. Nemá z toho, co jí ti kuplíři provedli, vůbec žádné mindráky. Dokonce ji to ani neštve. Udělala si z toho živnost. "Pochopitelně, že musím dělat drahoty, NGA vždy pohrozím, že jim udělám v médiích ostudu a že na nich vysoudím pořádné odškodné. Oni hned přiklušou a navrhují mimosoudní vyrovnání. Je to docela dobrý byznys", svěřuje se mi tato lepší kurtizána.

Nakonec v antickém Řecku se až do dob Platónových dostávalo vzdělání pouze hetérám a vzdělanou počestnou ženu si nikdo nedovedl představit. Nemám problém se kamarádit s prostitutkou, zvláště, když je inteligentní jako Linda, ale tímto způsobem se živit opravdu nemíním. Od Lindy se mohu pouze naučit, jak NGA i jejich klientům pořádně pustit žilou, ale to mi nestačí. Nebude však od věci, právě s tímto začít. Chci ale mít jistotu, že se mi to znovu nestane. Pokud si budu zahrávat s ohněm, může se to klidně opakovat. Až si na to nakonec zvyknu. Fuj.

Setkávám se s estonskou dívkou, která byla též zneužita NGA. Je to loňská druhá vicemiss Estonia. Není problém, že téměř neumí anglicky. Učila se kromě své mateřštiny jen rusky a německy. Pronajala jsem si přes internet na tři dny překladač z estonštiny. Nevyplatí se mi si pořizovat překladač do takového exotického jazyka. Gina mluví estonsky a můj Béďa překládá. Nemluví pochopitelně nahlas, dostávám signály přímo do centra analýzy řeči v mozku. Při konstrukci byly využity poznatky ze studia sluchových halucinací při schizofrenii, je to jako bych slyšela nějaké hlasy. Velice brzy jsem si na to přivykla, je to spíše příjemné. Překlad vůbec není kostrbatý, rozumím úplně všemu a dělá mi to menší problém než když poslouchám rodilého Angličana a to si myslím, že umím anglicky velice obstojně a mám trvale nainstalovaný slovník všech jazykových mutací angličtiny a podporu anglické gramatiky a velkou databázi frází a užívaných nepravidelných sloves. Mohla bych se za pomoci zapůjčeného překladače samozřejmě pokusit mluvit estonsky. Bylo by to ale asi pro Ginu komické a možná by mi ani dobře nerozuměla. Překladač by mi sice napověděl, co mám estonsky říkat a zapnula bych si určitě i podporu na přímé dráždění hlasivek pro usnadnění výslovnosti, ale bylo by to určitě děsné. K tomu, aby jste tuto podporu náležitě využili, potřebujete ten jazyk alespoň trochu znát a mít ho trochu odposlouchaný od rodilých mluvčích. Domluvili jsme se, že já budu mluvit anglicky. Gina má, jako ostatně dnes každý, ve svém vnitřním mikropočítači zabudován překladač z angličtiny do její mateřčiny. Zapnula jsem si ale podporu pro redukovanou technickou angličtinu, která má zjednodušenou gramatiku a silně zredukovaná synonyma a holonyma. Z takovouto angličtinou pak nemá žádný překladač problémy. Béďa mě vždy opraví, kdybych mluvila anglicky trochu květnatěji. Nakonec jsem se tuto zjednodušenou angličtinu učila a květnatější mluvu jsem pochytila jen od rodilých mluvčích.

Gina se chtěla stát modelkou. Prý s velkým sebezapřením souhlasila. Žila v představě, že sex je nutná provize k získání místa modelky u prestižní agentury. Nakonec zjistila, že ten chlápek obchoduje s nemovitostmi a se světem módy nemá vůbec nic společného. Brečela, ale nechce nic podnikat. Je prý hloupá husa, dobře jí tak. Kdyby vše rozmázla, budete to daleko horší a slušnou práci již nesežene.

Zrcadlo mi signalizuje, že mám ušpiněný kostýmek a mám se převléknout, vůbec jsem si nevšimla, ještě, že ho mám. Sděluje, co se mi hodí k blůzce a hodí se do stejné společnosti, jako můj bleděmodrý kostýmek. Není to pouhé zrcadlo, ale vlastně detekční rám, který analyzuje molekuly cizorodých látek na mém oděvu i mém těle na vzdálenost půl metru. Pokud se mu něco nezdá, interpretuje svůj nález a hned mě upozorní. Téměř nikdy se ve svém závěru nemýlí. Taktéž mě jemně upozorňuje, že mám rozmazané oční stíny. Vidí mě lépe, než já sama sebe v zrcadle. Poradí mi i jak se nalíčit, stačí říci kam jdu, pokud si myslí, že jsem se špatně nalíčila nebo mi něco barevně neladí, hned upozorňuje, že se mu něco nezdá. Když však usoudí, že je to jen můj extravagantní nápad, toleruje to a zbytečně nekecá. Poradí mi nejen s líčením, ale doporučí i vhodnou pleťovou vodu, mléko či krém, dokonce i parfém. Pečuje nejen o pokožku na mém obličeji, ale na celém těle. Jen tak jednou měsíčně zajdu do kosmetického salonu, kde mají lepší analyzátory a víc možností.

O placení se nestarám, všichni si svoji službu odečtou z mé kreditní karty. Říkám pořád karta, takovou nosila v kabelce ještě moje babička. Moje kreditka je jen mikročip, který mám pod kůží na ruce, aspoň o ni nepřijdu. Babičce kreditku dvakrát ukradli a třikrát ji ztratila.