Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Petr Nacházel

Masomlejn

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Masomlejn

Masomlejn

Petr Nacházel

Praha 2007

Copyright © Petr Nacházel

Záchranář

Sloužil jsem v záchranné skupině v Prostějově jako její řadový člen. Byl jsem v týmu nový a to znamená, že s váma vyjebávaj kde můžou. Chodíte všude první, nosíte lidem svačiny, uklízíte šatny, sprchy atd. Nafasujete na sebe ty nejdražší věci a pořád jste za blbce. Nikdo s vámi pořádně nemluví, jenom vás všichni pozorujou a dělaj si o vás obrázek. Sledujou, jak se osvědčíte.

Nevím co mě to tenkrát popadlo, abych se přihlásil na ten konkurz, asi to byla touha po nějakém dobrodružství. Možná chuť vypadnout z té pitomé pekárny na náměstí v Přerově kam jsem každé ráno dojížděl vlakem.

Byl jsem dosti fyzicky zdatný, nebo jsem si to o sobě myslel. Provozoval jsem celou řadu sportů: horolezectví, lyže, kolo a paraglaiding a další.

K jednotce jsem nastoupil v únoru, což je období, kdy se nic moc neděje, docela se tak nudil. Sice jsme byli na pár zásazích, ale jednalo se o samé blbiny. Akorát jednou jsme tahali nějakého koně, který spadl do studny… byla to sranda. Nakonec se nám ho podařilo vytáhnou a majitel stáje nás pozval na zabíjačku. To byla ale výjimka, většinou vám lidi ani nepoděkujou anebo na vás pošlou trestní oznámení. Není to jednoduché pomáhat lidem v tomhle státě, který je prolezlý korupcí a kde žije tolik vyčůránků.

Ale to se mělo brzo změnit…

x x x x x

Měli jsme zrovna takový hektický den a vypadalo to, že se zase nevyspím. Před deseti hodinami mi skončila služba, ale domů jsem jít nemohl. Ani jsem se na to neodvážil zeptat, to bych to pěkně posral a já to posrat nechtěl. Chtěl jsem jenom spát. Ale to nejde, už týden prší, jako by měl přijít konec světa. Pořád jsme byli na nohou, už ani nevím, kdy jsem se normálně vyspal. Nechápu, jak jsem si mohl stěžovat na nudu…

Původně jsem myslel, že mi zkušebka končí po třech měsících, ale to je omyl. Tady jsou jiná pravidla, tady zkušební doba končí, až přijde další mladej. A to jen tak nebude, protože ti blbci nahoře seškrtali náš rozpočet. Takže to vypadá že budu mladej pořád…

-Forever young, forever young …- Už vím, proč tuhle písničku nesnáším, ostatní se mi smějou, ale na to já kašlu, jakmile to jde v rádiu, tak se tvrdě dožaduji jiné stanice.

x x x x x

„Tak hoši, přestaňte se tu flákat a všichni ven, jedeme na zásah. Dělejte hrome, to mám každého z vás prosit! Eriku, na tebe to platí taky!!!“

Křikl na nás Honza, je u záchranářů od začátku, poslední tři roky tady tomu šéfuje. Ta poslední poznámka platila na mne.

„Dělejte, blbci! Nějací turisti vlezli do jeskyně a překvapila je tam voda. Tak chci kompletní vybavení pro speleologický průzkum. Ty mladej za to zodpovídáš, jestli na něco zapomenem, tak ti natrhnu prdel a přinesu to pak ukázat tvojí mámě!“

„Máš štěstí, vole, šéf si tě dobírá, asi se mu líbíš.“ Špitl mi do ucha Pavel. Přišel dva měsíce přede mnou a já jsem tu už půl roku. Navíc jsem skoro o rok starší než on. Parchant.

„Jasně šéfe, spolehněte se, šéfe.“

„Neser mě a makej!“ Houkl na mne.

Nesnáším jeskyně a navíc trpím klaustrofobií, samozřejmě že jsem to na vstupních pohovorech neřekl. Nesnáším výtahy, jeskyně a jízdu metrem.

„Doufám, šéfe, že za tohle budou větší prémie, nebo týden dovolený navíc.“ Ozval se Karel, šéfův mazánek, skoro celý týden prospal a teď chce navíc dovolenou. Nebýt v týmu nejmladší, tak bych mu něco řekl. Šéf mu ale nic neřekne, protože Karel je doktor a jako takovej je v týmu velice cennej. Na rozdíl ode mne, já jsem jenom vyučený pekař s dvouletou maturitní nástavbou.

„Neboj, Kájo, zítra se má vyjasnit a pak si oddáchnete.“ Jak jsem říkal, zas nic, prostě mazánek… Zajímalo by mě jak by reagoval kdybych to řekl já…

Někdy lituju že se mi podařilo projít konkurzem, bylo nás celkem jedenáct, ale brali jen jednoho. Ještě teďka nemůžu uvěřit, že vybrali mne, bývalého pekaře…

Urychleně jsme vypadli z klubovny, kde převážně trávíme čekání na zásah. Tady je to nejlepší a taky v posilovně. Pořád serfuju po internetu, teda když je čas. Ale nyní čas není, je na mně abych dohlídl na všechny věci co budem potřebovat, základ máme stabilně uložený v našem Land-Roverovi. Ale speciality máme ve skladu. Běžím tam spolu se dvěma kolegy. Už od začátku je na vás kladena velká zodpovědnost, když jdete do akce, tak na člověka musí být spoleh. Šéf všechno kontroluje a nestrpí omyl. „Krámy“, jak říkáme našemu vybavení, nám skladník naložil na vozejk, teda ona to je spíše plošina, protože vybavení není zrovna moc skladné.

Jedeme rychle k vozům, už jsou nastartované, líbí se mi tady ta akce, všechno do sebe zapadá a všechno má svůj řád. Pro laika to tu vypadá jako chaos, ale každý máme svou určenou práci a já vím, že i ti druzí ji udělaj jak nejlíp dovedou. Nikdo to tady nefláká.

„Krámy“ jsme naložili do nákladového prostoru džípů a vyrazili jsme ze základny. Míříme na místo určení, je to Moravský kras, kousek od Vilémovic.

Cestou se dozvídáme celou situaci, kterou ještě hasiči, kteří dorazili jako první na místo upřesňují. Prý to jsou nějací úplní diletanti s nedostatečným vybavením, je jich pět, ale jenom jeden z nich měl čelovku. Blbci.

Musíme jet pomalu a opatrně, spousta potoků vystoupila ze břehů a jedeme proto oklikou. V autě je pěkný dusno a smrádek…

„Jak dlouho ještě nám zbývá než tam dojedem?“ Ozval se Skunk, ne že by se tak jmenoval, ale všichni mu tak říkaj, je to nejneoblíbenější člověk z jednotky, tlačenka. Jeho táta je policejní ředitel a tak sem synáčka protlačil. S ním se šéf nebaví, taky vím, že mu nikdo neodpoví, od šéfa ještě nedostal žádný úkol. Doslechli jsme se, že na nás donáší tatíčkovi. Pořád se kolem něho točí spousta ženských. Dokážu si představit jak těm svejm cuchtám vypráví, jaký je to dobrodružství a paráda dělat u záchranářů, furt za ním lezou na základnu. Takový nagelovaný slizoun. Já prostě tyhle týpky nemám rád.

Nacucaný černý mraky se honí celý den po obloze. Poslouchám debatu Milana s Pavlem, jsou to oba nadšený hvězdáři, jsou naštvaný, že neuvidí Perseidy, dneska by měl nás minout jejich největší roj. Mají smůlu a já mám zase smůlu, že se dnes vůbec nevyspím. Když už mě ty jejich nářky nebaví poslouchat, poprosím šéfa ať pustí rádio. Ve zprávách povídali o dalším vykradeném muzeu a o zohavených mrtvolách.“ To mě nezajímalo, myslel jsem na svojí klaustrofóbii. Pak se hlasatelka rozhovořila o počasí, všichni jsem ztichli.

„Zítra by se to mělo začít vyjasňovat. Bouřky čekáme jen místy, věřte… bude líp.“ Končila svojí prognózu Týna.

Moc tomu nevěřím. Mé uvažovaní bylo ale přehlušeno výkřikem Milana:

„Ty vole blesk!“

„Kurva, bacha!“ Strhnul Milanovi volant šéf. Málem jsme sjeli do příkopu.

„Ty vole, to bylo vo fous! Co to je bouřku, sem ještě neviděl! Normálně po mně šel! Do píči!“ Nadával Milan.

„Už aby se to počasí umoudřilo.“ Kroutil hlavou šéf.

Konečně jsme zastavili.

„Tak, chlapi, vystupovat, padáme, všichni víte co máte dělat, ty mladej pudeš na hrotu.“

„Na hrotu?“

„Jo, nerozuměls tomu, hergot?!“

„Ehm.“

„Tak dělej!“

Doprčic, já do tý jeskyně nejdu, proč tam nepošle Skunka? Proč já? Úplně se mi sevřel žaludek.

„Tak jedem, oblíkat postroje za pět minut brífink.“ Křikne ještě šéf.

„Co pak ty se netěšíš? Třeba budeš v televizi.“ Řekl Louda, který právě vystoupil z druhého vozu. Louda je druhej nejstarší po šéfovi, jen on ví, že nesnáším uzavřený prostory. Je jediný ze základny, kterej vopravdu drží hubu. Taky chodí žehlit problémy u šéfa. Louda se mu říká, protože byl v jednotce rychlého nasazení. Má přes metrák, ale je z nás nejrychlejší a nejsilnější. Když se ho kluci ptali proč odešel, tak jim povídá, že už nestíhal a tak byl odejit… To by mě vážně zajímalo, když Louda nestíhal, tak jaký musí být ti nejlepší z URNY. Louda je velký kliďas ani Skunk ho nedokáže vytočit.

„Vidíš tu snad nějaký kamery?“

„Ty teprve přijedou, vsadíme se až odtamtud vylezeš, tak se uvidíš večer v televizi?“

„Tak o co?“ Ať má radost

„O flašku ferneta?“

„Platí.“ Na sto procent vím, že nikdo nepřijede. To by tam musel jít Skunk, ale to nehrozí.

„Tak kde se všichni flákáte? Máte všechno?! Co mladej?“

„Jasně šéfe.“ Já tam nechci!

x x x x x

„Tohle je kapitán Krha od hasičů, popíše vám situaci.“ Představil šéf asi padesátiletého chlapíka, který působil i vedle Loudy dosti mohutně.

„Pánové, čtyři jsme od tamtud dostali, ale pátá se jim cestou ztratila, je to nezkušená dvacetiletá ženská z Prahy.“

„No vidíš Eri, nezkušená dvacítka, to je něco pro tebe, doufám že nám neuděláš ostudu…“

Smích.

„Držte hubu chlapi, tohle není sranda!“ Okřikl je Louda.

„Je tam sifón a přes ten se nedostanem, proto jsme vás taky zavolali.“

„Je to všem jasný?“ Zeptal se šéf.

„Jasný.“ Zahuhlali jsme.

Spěchali jsme na místo a cestou jsme míjeli skupinku zachráněných turistů, kteří na nás netečně pohlíželi. Tyhle týpky znám, klasický smažky, plno keců o nezávislosti a pak nechají svojí kamarádku tam dole.

„Volové alespoň nám mohli poděkovat.“ Povídá Skunk. Že zrovna jemu by to nemohlo být úplně jedno, ten nikam nepoleze a taky nikoho nezachránil.

Hasiči cestu dolů docela upravili. Jsou tu žebříky, fixní lana a tak. Pak jsme museli přebrodit docela slušný proud podzemní řeky, strhávalo nám to nohy, nebýt nataženého lana, tak bychom se všichni utopili.

„V těchto místech normálně žádná řeka není. Vlhko to jo, ale ne tohle!“ Dostali jsme s sebou jednoho hasiče, který se dostal nejdál a ten nám ukazuje cestu.

„Muselo být narušené podloží, jinak by se sem ta voda vůbec nedostala. Vůbec nechápu proč sem ty lidi lezou, když tak dlouho prší!“

A já zase nechápu co tady dělám. Už asi deset minut mám takový divný pnutí na zátylku a kdyby tady bylo pořádný světlo, tak bych byl pěkně zelenej. Sestup začíná být dost náročný, ale naštěstí jsou tu kramle a jsou natažený fixní lana – legrace. Snažím se vsugerovat, že to je jak na ferátě, akorát že jdeme po tmě. Moc to nepomáhá, jenom to pnutí na zátylku trochu ustoupilo.

„Co to je za ženskou tam dole?“ Snažím se vyzvědět nějaké informace.

„Víme, jenom to, že si šla odskočit a ztratila se.“

„Hmm.“

„Už si děláš laskominy, co, Eriku?“

„Jdi do háje, Skunku! Chci jenom vědět, jestli bude spolupracovat, nic víc.“

„Jasně, jasně…spolupracovat a jak by sis tu spolupráci představoval? Có?“

„Vole!“ Raději už se na nic ptát nebudu.

„Pánové, máme problém, voda zase o kousek stoupla. Je to čím dál horší.“ To nás přerušil náš průvodce, aby nám sdělil novinu. Tlak v zátylku už je zase v normě…

„Tak fajn. Ty, Eriku, se převlíkni do neoprénu a nech si ten svetr, nikdy nevíš jak tam dlouho zůstaneš.“ To je zase Louda, on jediný mi neříká mladej. No, ještě jsem to neslyšel od Skunka, ale ten by si to nedovolil. Začal jsem se soukat do těsných hadrů a Karel s Milanem mi v tom pomáhali. Samotnýmu se do toho těžko dostává, je to příliš těsné. Tak a teď zkontroluj bombu, měl bys tam mít vzduchu na půl hodiny. Jo, v pořádku. Zkus dejchák, tak dobrý. Skunk ti dá svoji čelovku, dělej.“

„Proč já.“ Ozval se dotčeně Skunk.

„Proto.“ Ani Louda ho nemá příliš v lásce.

„Dej si to do báglu, máš tam tady od doktora brašnu, nějaký energetický tyčinky. Jo a prosím tě, kdyby ta ženská dělala problémy, tak na ni nekřič. Jasný?“

„Jo, jasný“

„Fajn, musíš na ni mluvit klidným hlasem, ale musí znít jako by si věděl, že seš si vším jistej. Hlavně klid. Jasný!“

„No jo.“ Karel a ty jeho psychologický rady. S pacientem, von říká s pacientem, ještě se to neodnaučil. „S pacientem musíte jednat jako byste věděl co děláte i když vůbec nevíte co máte dělat. A máte na půl vyhráno.“ To ví asi ze zkušenosti…

Rád vypráví příhody z nemocnice a hrozně se u toho směje. Z jeho příběhů jsem pochopil, že doktoři jsou ta největší cynická sebranka na světě.

„Připni se tady k té karabině a bacha na proud, je tu hodně silný na konci galerie je ten sifón chlapi se tam pokoušeli dostat, ale vždycky je to strhlo.“

„Jasně, díky.“ A teď jsem v tom sám, zatracená ženská.

x x x x x

Vydal jsem se na cestu. Jeskyní chodba se pomalu svažuje směrem dolů. Snažím se tady moc nerozhlížet, jinej by si ty stalagmity a stalaktity vychutnal, ale já na to prostě nemám nervy. Jdu dolů, a jenom tupě zírám na vodu před sebou. Chlapi už se mi dávno ztratili z dohledu. Občas se propadnu, že mám vodu až k prsům. Proud je tu hodně silný, v tom ten hasič nekecal. Najednou mám vodu až ke krku a musím plavat, občas zkusím, jestli tu ještě stačím, ale brzo toho nechám, zbytečně mě to zdržuje. Tady chodba končí a měl by tu být sifón. Přitloukám kladivem skobu do zdi, ještě karabinu, cvak a je to. Spojení je pevné, nasazuju brýle a jde se na to. Zkusmo se potopím, dobrý. Pár temp a proud mě strhává někam do sifónu, snažím se s ním bojovat, ale nejde to. Ještě že jsem přivázaný, byl bych úplně omlácený.

Znova, musím zpět na začátek, kontrola vzduchu, mám ho na dvacet minut. To jde. Hlavně nepanikařit, hlavně něco nepokazit. Tak ještě jednou.

Proud mě znova ztrhává, tohle nezvládnu, ledová voda mě přivádí k šílenství. Proud se mnou hází ze strany na stranu. Několikrát mě ošklivě narazil na skálu. Mám chuť se na to vykašlat a jít pro pomoc. Tu ženskou odtamtud sám nedostanu. Pak to zkusím jinak, opatrně odmotávám lano, které mám obtočeno kolem ramene, tak mi zároveň slouží jako jakýsi nárazník. Jako pneumatika na lodi. Pomalu, vždy to se mnou škubne, trochu se musím narovnat po proudu. Jdu tam nohama napřed… Proud sílí a mě to roztáčí jako káčů kolem dokola v šílený spirále. Nevím kde je nahoře a kde dole. Hlavně nemyslet na to kde jsem. Zátylek, zase ten zátylek, je to pocit jako by mě vyrůstala druhá hlava. Prásk! Proud mě švihnul o stěnu přesně na druhou stranu, než kde jsem měl lano. Ošklivě jsem si narazil rameno. Chci se vrátit, ale už si mi nedostává síly na to abych přemohl proud. Rezignovaně odmotávám lano, nohy mám skrčené. Pro někoho bych musel působit jako bláznivej skrčenec který se v absolutní tmě spouští do vodního víru. Bláznivej sebevrah.

Najednou moje nohy nahmataj úzký vlez do sifónu. Jestli tady byl proud prudký tak v sifónu mě to semele. Připadám si jako bych lezl do obrovského mlýnku na maso, kde není žádný drtící šnek, ale jeho funkci obstarává ledová voda. Vůbec nevím jak mám do toho vniknout, kdybych tak mohl zatlouct skobu, ale takhle to se mnou hází ze strany na stranu a nemít nepromokavý vak na zádech a lano, tak bych byl mrtvej. Zkouším se ještě jednou vrátit, ale nemám vůbec šanci. Vzduchu mám odhadem tak na čtvrt hodiny, možná ani ne. Nemohu se podívat. Zkouším se opatrně přiblížit k tomu víru, ale je to tam šílený, zláme mi to tam nohy. Zase se odtahuji, ale po chvíli nevidím žádné východisko než se tam spustit. Mapuji nejdřív oblast kolem té díry, ale mé nohy nezaznamenávají žádnou další díru ani chodbu kam by směřovala voda. Je to tedy ten sifón. Centimetr po centimetru se spouštím dolů, hlavu mám mezi rameny a nohy pokrčené u sebe. Díra má asi metr v průměru a já jsem jako by mě posadili na drtičku pet lahví – menší a menší až budu… Proud mi najednou vytrhnul lano z ruky, mrštil mě o stěnu pak do mě něco velkého koplo, narazil jsem si hlavu, přilba bude asi prasklá, mám odřenou půlku tváře a proud mě stáhnul brýle i s náhubkem. Je po mně. Další rána do hlavy a do zad. Bohužel lano už nemám, tak to šlo do živého.

Všechno se to odehrálo asi ve dvou, třech vteřinách. Začínám polykat vodu. Najednou mě někdo vzal za flígr a vyhodil z té automatické pračky na vzduch. Nevím jak dlouho sem tam rotoval, ale chvíli asi jo, protože jsem vypil půlku jeskyně. Udělal jsem asi dvě tempa a praštil se do hlavy, proud mě strhnul taky helmu i s čelovkou. Budu mít asi pěknou bouli. Snažím se nahmatat nějaký břeh a šíleně u toho kašlu a nadávám. Jestli to ta holka slyší… určitě si takhle svojí záchranu nepředstavovala. Jediné co mě napadá je: fiasko.

Břeh nikde, tak ručkuju podél stěny dál od sifónu, proud mi tentokrát pomáhá. Už cítím dno, chodba se začíná pomalu zdvihat, tma jak v pytli. Pomalu pokračuji dál chodbou.

„Halóóó.“ Volám do tmy, jestli tu někdo není. Žádná odpověď. Sakra, kde může být? Najednou cítím vedle sebe podestu – břeh. Musím si rozepnout pytel s věcma, mám tam náhradní čelovku. Díky Skunku… teda díky Loudo. Mám ji. A světlo. Nikdy jsem se tak neradoval. Promočený, zmrzlý, potlučený, ale neuvěřitelně šťasten. Dychtivě se kolem rozhlížím i klaustrofobie ustoupila, no potom zážitku se není čemu divit. Chodba je asi třicet metrů dlouhá.

„Halóóóó.“ Znova se pokouším navázat spojení, ale proud řeky divoce naráží na břeh a okolní stěny, tak mě není slyšet. Vody už mám jenom po kolena, koukám ze strany na stranu a rozhlížím se, jestli tady nejsou boční východy. Zatím nic, ale konec chodby bude asi jiný už odsud jsou vidět nejasné obrysy bočních chodeb. Když se proud vody poněkud uklidnil znovu volám., ale opět žádná odpověď. Za chvíli už úplně vystupuji z vody, ta zmizela asi v dalším sifónu, jestli ta holka je tam, tak má smůlu, tam mě nikdo nedostane. Dávám se jednou boční chodbou cesta je rovná a žádné krápníky nejsou vidět. Po chvíli jdu zase hodně z kopce a chodba se stáčí pořád do leva a prudce dolů. Pořád kolem sebe křičím. Nic. Jestli je v dalším sifónu… Na chvíli si sednu a koukám se po svých „válečných“ šrámech. Naražený rameno bude asi nejhorší, trochu kulhám a mám roztrženou tvář, budu mít asi jizvu. Možná že holky teďka po mě poletěj. Spíš ale ne. Boule na hlavě pěkně nakynula, ještě že nemám zrcátko, ale jak si po ní přejíždím prsty… Nikdy jsem nebyl žádný manekýn, takhle budu alespoň zajímavej.

„Halóóó, kurva, je tu někdo?“

„Haló?“ Ozval se tenký hlásek.

„Halóóó, slečno? Kde jste?“ Sakra, vona tu snad bude, to mám ale štěstí!

„Tady, tady jsem…“

„Jo, aha, jste v pořádku? Je tu s váma ještě někdo?“ Svítím na ni baterkou, ale pořádně ji nevidím, je ještě dost daleko.

„Není, bolí mě trochu kotník, asi jsem spadla“

„Asi?! Vy nevíte? Byla jste v bezvědomí?“

„Né, já nevím, asi jsem špatně šlápla.“ Asi je v šoku, už ji vidím. Do prdele to je ale…Bůh ví, co jsem si představoval. Ale tohle jsem nečekal. Postpubertální tlustá „nezávislá“ mandelinka bramborová. Na první pohled. Hlavu má odbarvenou do zrzava a na temeni ji čučej dva malý culíky s kdysi bílejma gumičkami, vypadá jako kráva. Ještě zvonec. Na sobě má takový fialovo žlutý pytel se zelenýma proužkama, který ji sahá až ke kotníkům. Na nohou šlapky od Vietnamců a malý lněný batůžek. Hrůza.

„Vy jste tu sám?“

„Aa, Ano sám.“ Zakoktal jsem. „Musíme jít zpátky a sledovat vodu, aby sem nevnikla a najít nějaké vyvýšené místo, kdyby se zdvihnul proud.“ Takovej zjev jsem ještě neviděl, co tady proboha dělá, ta má na ulici strýtovat, nebo sedět někde v pořádně ujetým klubu. Až ji přivedu nahoru, to zas bude keců…

„Já nikam nejdu! A nesviťte mi do očí!“

„Co? Proč? Musíme jít zpátky, tady to voda může každou chvíli zatopit.“ Co si sakra myslí?

„Já už nikam nejdu, bolí mě ten kotník.“ Podívala se na mě, výčitku v očích.

„Já se vám na to podívám, sedněte si tady na ten kámen.“

„Když vono je to tady všechno děsně studený.“ A kouká na mě. Tak tohle není pro mě. Člověk se jí snaží pomoc, málem se u toho utopí a ona že jí studí kámen. Klid, jenom zachovat klid, může si na mě ještě začít stěžovat.

„Podívejte se, slečno, já se vám na tu nohu musím podívat, mám tady v brašně vybavení a jestli máte vymknutý kotník, tak ho dáme zpátky a budete v pohodě.“ Hlavně dobře artikulovat.

„Cože? To určitě. Nic mi vracet nikam nebudete, víte jak to bolí?!“ Nafrněně se otočila a jde zpátky dolů. Hergot ta ženská si ze mně dělá srandu, nebo co.

„Kam jdete?! Tam nemůžete jít, musíme na druhou stranu.“ Doběhnul jsem ji.

„Já k tý vodě nejdu, mám z ní hrůzu!“

„Ale kam chcete jít? Když voda stoupne tak to tady dole zaplaví a utopíme se. Chápete to?“ Nereaguje, jde jako nasupená lokomotiva dolů, asi gravitace. Dolů se jde líp jak nahoru.

„Třeba najdem jiný východ.“

„To je blbost, to bysme k vám nelezli přes ten zatopený sifón! Žádnej jinej východ tu není!“ Zastavila se.

„Já nahoru nejdu! A už mě taky bolej nohy. Nemáte něco na co bych si mohla sednout?“

„Jo mám tady, takovou hliníkovou karimatku.“

„Myslíte, že pošlou ještě někoho za váma?“

„Nevím, asi ne.“

„A jak mě odsud chcete dostat??“ Sednul jsem si vedle ní. Zaklonil jsem hlavu, zase jde na mě únava, potřeboval bych se vyspat.

„Haló, slyšíte? Jak se vodsud dostaneme?

„Co? Já nevím, budem muset čekat až opadne voda. Asi.“

„Cože, vy nevíte? A to jste záchranář? Nemůžete se nějak prokopat nebo já nevím co?“ Kráva.

„To nejde.“ Už ji mám po krk, rameno mě pěkně bolí, mám roztrženou tvář a já nevím co a ona si myslí, že budu kopat tunel!

„To ale prošvihnem fesťák!“

„Cože? Jakej fesťák?“ Co si kráva myslí, že jsme tu jenom protože se potřebuje dostat někam na koncert? To se mi snad zdá.

„No v Prostějově přece!“ Dotčeně se na mě podívá, jako bych nevěděl nejsamozřejmější věc na světě.

„Odtamtud jsme sem přijeli.“ Povídám.

„A vy nevíte, že tam máte festival nezávislé kultury! Já sem jedu až z Prahy!“ Jak jsem říkal, jsem kulturní barbar.“

Zítra tam hrajou „Vypitý mozky“. Rozchechtal jsem se. Vypitý mozky… a já jsem myslel, že jsem je viděl před tou jeskyní.

„Co se smějete?! To je náhodou, pěkně našláplá kapela, hraje v ní taky Monokl, to je můj spolužák ze třídy, chvíli jsme spolu chodili. Je děsně fajn, ale pak se rodiče odstěhovali na vesnici. Chápete? Z Prahy na vesnici?!“

„To chápu. Já bych v Praze nevydržel ani minutu, byl jsem tam dvakrát a úplně mi to stačilo.“

„Náhodou Praha je děsně fajn, je tam děsně moc klubů, butiků a spousta zajímavejch lidí.“

„Jo?“ Dělám, jako že mě to zajímá.

„Jasně. Nejlepší jsou Holanďani a Amíci, teda když nejsou moc nafoukaní.“

„Hmm.“ Čekám co z ní vypadne za perly. To budou kluci koukat až jim budu vyprávět, co to bylo za krávu.

„Jednou mě jeden, Holanďák to byl, pozval k sobě do bytu, ale radši jsem tam s ním nešla, taky by mě mohl prodat do nějakého bordelu.“ Tebe zrovna, to by museli být pěkný zoufalci. Pomyslel jsem si.

„Todle se běžně dělá.“ Kouká, jestli jí to věřím. Tvářím se neutrálně.

„Vy mi nevěříte?“

„Ale jo.“ Hezký holce se to stát může, když má smůlu, ale tobě by se to stát nemohlo. Říkám si v duchu.

„Náhodou se to stalo jedný mojí kamarádce, ale podařilo se jí utéct.“

„Hmm.“ Už mě ta debata nebaví. Ona však v ní chtěla pokračovat.

„Taky černoši jsou dobrý.“

„Černoši?“ Nechápavě jsem se na ní podíval.

„No, jsou príma.“ Usmála se.

„Víte, že černoši dali lidstvu AIDS?“ Zeptal jsem se.

„AIDS pochází z vopic!“ Okřikla mě.

„No právě.“ Dodal jsem, nechápavě se na mě podívala.

„Protože šukali s vopicema a z toho se AIDS dostal mezi lidi.“

„Jste rasista a debil! To není pravda!“

„Ale je, jen se na to zeptej nějakého epidemiologa.“

„Vy nějakýho znáte?“ Pochybovačně se na mě podívala.

„Ne, ale, říkal to Karel, to je náš zdravotník, je doktor. Je to známá věc, ale není vhodné, aby se o tom mezi lidmi mluvilo, říká se tomu pozitivní diskriminace. Prostě není dobrý takové věci připomínat na veřejnosti.“

„Stejně to je blbost a lež!“

„Budu muset zhasnout lampu, abychom ji nevysvítili .“ Povídám, abych odvedl rozhovor na nějaké konstruktivní téma.

„A to tady budem sedět po tmě? Já mám hlad. Nemáte něco k jídlu?“

„Mám tady nějaké energetické tyčinky, chcete?“ Zrovna ty bys neměla alespoň týden jíst. Pomyslel jsem si.

„Jaký máte?“ Co si myslí to si chce ještě vybírat?

„Nevím, máte hlad?“

„Jasně že mám, nemusíte bejt hned protivnej. Nesnáším jahodovou.“ Ta ženská je horší než jsem si myslel. Už se nedivím, že jí utekli a nechali ji tu.

„Mám tady jenom meruňkový.“

„No tak to doufám, že tu nebudem moc dlouho, meruňkovou taky nemusím.“

„To já taky doufám, že tu nebudem moc dlouho.“

„To jste tady na Moravě všichni takhle protivný?“

„Protivný?“ Co sem plete Moravu, Pražanda blbá.

„Nemyslete si, že jsem to na vás hned nepoznala, že poslouchám jinou hudbu než vy, tak to neznamená, že jste chytřejší!“

„Cože? Co sem pletete nějakou hudbu? Já jenom, že byste mohla bejt jenom trochu vděčná! Víte, kolik lidí kvůli vám je na nohou? Alespoň čtyřicet chlapů! A mně, který v tom pitomým sifónu málem skapal, řeknete, že jsem protivnej!“ To už mě teda opravdu vytočila, nejraději bych ji dal pár facek. Tyhle zhulený palice, ty by raději neměli vůbec pouštět mezi lidi.

„Fakt čtyřicet? Tý jó, no to je paráda, to budou holky čumět, čtyřicet chlapů…chichichí. To by tam taky mohla bejt televize, néé?“ Tady už mi mozek přestával fungovat.

„Podívejte se, slečno, víte co jste svým chováním způsobila? Ale co, co já se s váma budu zlobit, to nemá cenu. Jdu se podívat na vodu, jak jsme na tom.“ A zvedl jsem se k odchodu.

„Já za to nemůžu, že jsem se ztratila! A nemůžete mě tu nechat takhle samotnou a po tmě!“ Křičí za mnou.

„Můžete jít se mnou, chodit můžete!“ Otočil jsem se a nečekal na odpověď, vydal jsem se zpátky k vodě.“

„Počkejte, jděte alespoň pomaleji! Počkejte na mě! Jdu s váma.“ Došli jsme mlčky k řece. Nikde nikdo a hladina je pořád na stejné úrovni. Bože, jsem tady s tou ženskou teprve hodinu a už mi leze na nervy.

„Udělám tady nožem rysku, abychom viděli, jestli voda ustupuje nebo naopak. Jak se vůbec jmenujete?“

„No to je dost, že jste se taky zeptal, já jsme Míša.“

„No a já Erik.“

„Hm, Erik a jak dál?“

„Jak dál? Lounský.“

„Já jsem Míša Voznicová. Budeme si tykat?“

„Jo, proč ne.“

„Nejste, teda nejsi zrovna nadšenej?!“

„Ale jenom mě bolí rameno a mám naraženou hlavu.“

„Než se oženíš, tak se to zahojí. Teda jestli už nejsi?“ Zdá se mi to nebo tak jenom kouká…

„Ne, nejsem ženatý.“

„A máš nějakou holku? Jsem zvědavá, co? Každá holka je zvědavá…“

„Každá ne.“ Zrovna tobě se tu budu svěřovat, vypadáš jak Matrjóška, nebo jako hruška. Blbá seš jak putštok!

„No, no snad jsem se tě nějak nedotkla.“

„Budu muset zase zhasnout, nebo nám dojde šťáva a budem v háji.“

„Už zase chceš zhasínat, ty chceš bejt se mnou po tmě schválně! Viď?“

„Hergot, co si myslíš sakra, že tě chci tady znásilnit nebo co?! Prostě zhasnu a hotovo, ještě nastavím budík, každou půlhodinu rozsvítím a půjdu zkontrolovat hladinu!“ Šli jsme zase zpátky dolů, Míša tu vodu nemůže ani cítit. Došli jsme k tomu jejímu a balvanu a řekl jsem:

„Zhasínáme!“ Cvak a je zase tma. Doufám, že bude zticha…

„A co budem celou tu dobu dělat?“

„Co bychom asi tak mohli dělat?! Čekat! Budeme čekat!“

„To bude ale hrozná nuda!“

„Buď ráda, že jsi naživu! To ti nestačí?“ Ta ženská mě pořád dokáže překvapit jak je blbá.

„Kdyby tu alespoň nebyla taková zima.“

„Hmm.“ Co na to říct, vona si myslí, že to tu bude jako ve městě, je mi zima tak půjdu někam jinam… Kvůli takovejm lidem často nasazujeme svůj vlastní život. Zažil jsem to už několikrát, jako ten dědek minulý měsíc, co topil na půdě ve starých kamnech bez komínu nějaké hadry. Činžák plný lidí…blbec.

„Já mám hlad, ale nemáš tam něco jiného? Třeba nějakou sušenku? Jako v tý reklamně, jak tu holku zachrání horská služba díky tatrance. Máš?“

„Ne.“

„Hm. Mluvíte se mnou vůbec?“

„Ale jo.“

„Nemluvíš!“

„Prosím tě, nemám náladu, jsem unavenej, pěkně mě to tam vomlátilo, a je mi zima! Tak mě pochop, že nemám sílu na nějaký blbý vybavování.“ Ta holka by dokázala udolat i Loudu a to je úplný kliďas. Zajímalo by mě, jak by reagoval na mém místě…

„Mě je taky zima.“

„Tak se zkus pohybovat, rozcvičit se.“ Pochyboval jsem, jestli vůbec ví, co to je rozcvička.

„Po tmě?“

„No a jak jinak.“

„Kdyby alespoň tady bylo světlo. Nechceš zase rozsvítit?“

„Ne!“

„Tady je nuda…“ V tu chvíli jsem už myslel, že ji zabiju.

„Mě se zdá, že něco slyším. Slyšíš to taky, Eriku?“

„Co mám slyšet?“

„Nevím, takový divný zvuk, má to takovou nízkou frekvenci, takový pískání…“ Vona ví co je to frekvence, hmm.

„Nic neslyším.“

„Tak jsi hluchej! Rozsviť, půjdeme se podívat k vodě.“

„Nerozsvítím a nikam nepudu, až za deset minut!“ To je nějaká její nová finta, aby mě donutila rozsvítit čelovku, ale na to já jí neskočím.

„Jseš zlej!“ Křikla, rozhodl jsem se na ty její připomínky vůbec neodpovídat.

„Pěkně to pískalo, bylo to nepříjemný. Ty si vážně nic neslyšel?“

„Ne.“ No možná měla pravdu, chvilku jsem opravdu něco slyšel, ale jenom takovej hvizd na konci.

„Ke konci se to ještě zesílilo. To si musel slyšet!“

„Možná to konečný hvízdnutí jsem slyšel.“

„Tak vidíš! A před chvílí jsi říkal, že nic neslyšíš! Třeba se s náma pokoušej komunikovat a ty jseš hluchej jak poleno, až vylezem, tak já jim to řeknu, že jsem ti to říkala. Budeš mít průser!“

Klid, jenom klid. Zítra opadne voda a já odsud vypadnu a už tu krávu v životě neuvidím. To bude pohoda, zajdu si do picérky a dám si tu s olivami a žampióny. Karel sice říká, že mám zvrhlý vkus, ale je to ta nejlepší kombinace, co jsem kdy jedl.

„Půjdu se podívat na vodu, jdeš se mnou?“ Zvednul jsem se z karimatky a trochu procvičil ztuhlá záda a nohy.

„No a co můžu dělat jinýho?“

x x x x x

Došli jsme k řece, hladina asi o deset centimetrů stoupla, máme ještě asi půl metru rezervu, pak jsme v háji. Proud už je slabší, jak stoupla hladina, tak je řeka línější. Stejně bych nechtěl absolvovat znova cestu sifónem. Nakonec jsem ještě prohledal břehy, jestli mi sem náhodou nezkoušeli poslat nějaké vybavení. Nic jsme ale neviděli. Zvuk, tedy to pískání už nebylo slyšet, tak povídám:

„Půjdeme zase zpátky, budeme muset šetřit s jídlem, jíst budeme až večer.“

„No to si děláš srandu, né? Ještě si mi nic nedal!“

„No a co ta tyčka?“

„To bylo jak když plivne, navíc byla hnusná. Vy jste teda vybavený…! Krkoune!“ To už jsem se neudržel:

„Aspoň zhubneš!“

„Sprosťáku! Budu si na tebe stěžovat!“

x x x x x

Další komunikaci už jsme spolu nevedli, dotknul jsem se asi jejího ega. Chodil jsem k řece každou půlhodinu, nejdřív se hladina ještě trochu zvedla, ale pak začala klesat. Michaela se rozhodla, že se mnou nebude mluvit. K řece jsem tak chodil sám, tam jsem taky snědl svoji tyčku, jí jsem nenabídl. Stejně jí nechutná, až odsaď vypadnem, tak se určitě naláduje nějakými dorty. Mám ve vaku ještě dvě tabla čokolády, ale ty jsou na horší časy. Kdyby to věděla, tak by akorát začala vyvádět. Příště si vezmu kus herkulesu, nebo špek, moc místa nezabere a dlouho vydrží. Po dalších několika hodinách hrobového ticha v jeskyni hladina klesla už na slibnou úroveň.

„Zkusíme se přebrodit k sifónu. Je tam natažený lano, půjdu první a vytáhnu tě.“

„Jak to, že se k nám nikdo nepokoušel dostat, když takhle opadla hladina?“ Hmm, to mě nenapadlo, asi ten vstup není nejlepší. Má ale pravdu, kluci by tu už asi byli, je to divný, je možný, že je to zavalený. Mráz mi přejel po zádech. Ještě že jsem jí neřekl o těch čokoládách.

„Nevím, půjdu se podívat a zjistím to.“

„Počkej, ještě nechoď, počkáme ještě půl hodiny, voda víc opadne.“

Měla pravdu, za půl hodiny bylo vody po kolena a u sifónu po pás. Sakra jestli nás to zavalilo…To bych ale slyšel, ten kvílivý zvuk nebyl ale ze závalu. Došel jsem k sifónu a potopil se, proud byl silný, ale se včerejškem se to nedá srovnávat. Voda byla zase hrozně ledová, nemít neoprén, tak bych tu umřel na prochladnutí. Soukal jsem se nahoru, až jsem nahmatal třepetající se konec lana, které jsem tam zatloukl. Krásně jsem se po něm vytáhnul a vyplul na druhé straně. Konečně čerstvý vzduch, no čerstvý teda moc nebyl, ale bylo to lepší než na druhé straně. Je ale fakt divný, že tu nikdo není, takový ticho. Zavolal jsem:

„Halóóó.“ Nikdo se však neozval. Znova jsem zkoušel volat, ale zase žádná odpověď.

Chtěl bych se vydat za klukama a zjistit co se stalo, ale nemůžu tam tu Michaelu nechat dlouho čekat. Tak znova pod vodu a zpět do sifónu, lano mi tentokrát hodně pomohlo. Vyplaval jsem na druhé straně.

„Tak co, jak to tam vypadá?“

„Dobrý, voda je nízko a žádnej zával tam není.“

„Tak proč sem nikdo nepřišel?“ Už se začíná zase rozčilovat, ale má výjimečně pravdu.

„Nevím, asi nějakej průser.“

„Jako nějaká katastrofa?“

„Možná, ale šéf by neodjel, aniž by tu někoho nenechal. Zkoušel jsem volat, ale nikdo se neozývá“. Pokud tam nechal Skunka, tak se moc nedivím. Je někde zašitej a čeká až opadne voda. Ten se bude divit… Stejně je to ale divný.

„Voni se na nás vyprdli, nechali by nás tu klidně chcípnout! Na co platíme daně?“

„Jen se neboj, muselo jít o něco závažného. Honza by odsud neodjel jen tak.“ Zvědavost začínala přemáhat moji únavu.

„Zkusíš se se mnou dostat na druhou stranu?“

„To určitě! Počkám až voda úplně opadne.“ Zatvářila se velmi rozhodně tu zůstat a nenamočit se ani kousíček svého těla.

„To může trvat i dva dny a jestli zase začne pršet…“ Zahrozil jsem. Pochybovačně se na mne podívala, ale pohledem jsem neuhnul.

„To těžko! Víš co, tak se běž podívat kde všichni jsou a já tu na tebe počkám.“

„No to určitě, budu chodit sem a tam a ty mě budeš dirigovat. Půjdem voba a hned!“

„Tak chvíli ještě počkáme a pak půjdem oba.“ Žadonila.

„To nemá cenu, protože když budeš procházet tím sifónem, tak se stejně namočíš.“ Nemám náladu smlouvat, navíc jsem hrozně zvědavej, proč tu nikdo není.

„Nahoře dostaneš najíst a nějaké suché oblečení, zahřeješ se a budeš to mít za sebou.

„Tak vydrž ještě půl hodiny.“

„Ne půjdem hned!“ A vydal jsem se k sifónu.

„Počkej! To ti nezapomenu, nejdřív mě tu mučíš hlady, jseš na mě sprostej a pak mě tu necháš samotnou! To seš pěknej záchranář!“

„Už toho prosím tě nech a pojď!“ Neměl jsem náladu se s ní hádat, potřebuje psychologa a já možná taky. Po čtyřiadvaceti hodinách s touhle fúrií… To by ani Karel nevydržel. Nějakého stěžování se nebojím. Lidi si na nás hodně stěžují, paradoxně nejvíc ti, kterým zachráníme život, nebo pro ně život riskujem. Pokud to dotyčný přežije a neprovedem nějakou vyloženou botu, tak šéf všechny stížnosti háže do koše. V tomhle mu vůbec nezávidím, musí mít železný nervy komunikovat s takovými lidmi.

Došli jsme k sifońu, voda byla kousek nad kolena.

„Tak, teď se tady nadechneš, ponoříš. Chytneš se mi za ruku a já tě vytáhnu opatrně na druhou stranu. Hlavu strč mezi ramena a hlavně nepanikař, je tam trochu proud.“

„Je hrozně studená. Nepočkáme ještě chvíli?“ Udělala na mě takový ty psí oči. Nedal jsem se však obměkčit, nechci připustit, aby nás na druhou stranu dostávali jiní. Tohle si chci vychutnat sám.

„Ne, půjdeme hned! Připravená?!“ Neznatelně kývla. To jsem považoval na znamení souhlasu. Chytnul jsem ji za ruku, sednul si a táhnul jsem ji za sebou.

Možná měla pravdu, že bychom mohli chvíli počkat, ale nechtěl jsem čekat až se ti na druhý straně probudí a začnou jednat…

Vynořili jsme se na druhé straně. Začala prskat a plivat vodu. Myslel jsem, že bude nadávat, ale kupodivu nic neříkala. Bylo slyšet jenom drkotání zubů. Zlomyslně jsem se usmál. Lano odvážu později. Ty budou překvapený. Znova jsem ji chytnul za ruku. Šli jsme dlouhou jeskyní chodbou. Brodila se za mnou a hrozně ji cvakaly zuby, nebude mít asi pěkný zážitek. Může být ale ráda, že to ve zdraví přežila, nahoře na ní čeká sanitka, deka a nějaký čaj. A já budu mít od ní konečně pokoj.

x x x x x

Pomalu jsme došli k našemu stanovišti, nikdo tu nebyl. Bylo mi divný, že tu leží oblečení Loudy a Karla… Kalhoty, bundy, opasek… Proč se ty koňové tady převlíkali, kousek opodál se válela hasičská kombinéza. Divný. Volové, jestli to je nějaká sranda… Míša, kupodivu neříkala nic, viděl jsem jí sice v očích otázku, ale jenom jsem kývnul vzhůru k lanům, po kterých jsme sem sestoupili. Neotáčel jsem se, jestli za mnou jde, protože jsem slyšel její zuby. Chytnul jsem se lana a vyšvihnul na první podestu. Míša můj pohyb zopakovala, asi to nebude úplný střevo, sice trochu zavrávorala, ale chytnul jsem ji. Pak následoval dlouhý žebřík asi dvacet příček, jektadlo šlo způsobně za mnou. Neměl jsem zrovna radost, že jsme dva na žebříku, ale nechtěl jsem ji nějak omezovat. Žebřík se sice trochu houpal, ale dobrý. Pak následoval nejtěžší úsek cesty, pořád nikde nikdo. Jestli se mi je podaří takhle překvapit… tak si to někdo pěkně odskáče, doufám, že tady šéf nechal Skunka. Došli jsme k místu, kde byly jenom malé chyty a žádná podesta. Kouknul jsem se na Míšu, ta se ale koukala jinam, otočím se jejím směrem a vidím záchranářské kalhoty a kousek níž bundu. Co to je sakra za maškarádu? Navíc kalhoty evidentně patří šéfovi (má na nich zelený proužek) a ten by se k podobný blbosti nikdy nesnížil. Bylo mi jasný, že tohle Míša nevyleze. Co teď? Pořád ji hrozně cvakaly zuby. Pak mě to napadlo.

„Mám to, vytáhneme ten žebřík a vylezeme po něm nahoru!“ Míša se po mě jenom nechápavě podívala. Chachacha, já jim ukážu, pak už nás nic nezastaví. Cesta ven z jeskyně už je poměrně schůdná. Vytáhnul jsem žebřík, Míša jenom kousek poodstoupila stranou, ruce kolem těla. Bylo ji mi docela líto, ale dostala co proto. Poslal jsem ji napřed, aby se mi někde nezasekla, takhle ji aspoň vystrkám nahoru. Obával jsem se zbytečně, Míša lezla docela rychle. Blízké bezpečí a teplo ji doslova hnalo vzhůru. Tak a nejtěžší úsek máme za sebou. Docela jsem si oddychnul.

„Cesta nahoru už je v pohodě, za pět minut dostaneš teplý čaj a oblečení.“ Docela jsem se v ní spletl, nahoru hnala jako parní válec, sotva jsem ji stačil. Trochu jsem kulhal.

Zkáza

Cestou jsme nikoho nepotkali. Vypnul jsem čelovku, bylo už vidět denní světlo, bylo pod mrakem, ale nepršelo. Vyšli jsme ven. Všude kolem stála auta, ale neviděl jsem zatím žádné lidi, taky to ticho… Ticho bylo dost divný. Sešli jsme z jeskyně po štěrkovišti až na trávník, nikde nikdo. I drkotání zubů ustalo, rozhlížíme se kolem. Zkouším zavolat, nikdo neodpovídá. Kolem otevřená auta, dokonce i záchranka je tady. Pak mě to napadlo. Za chvíli se na nás všichni vyřítí a z kouta vyleze skrytá kamera. Něco mě tu však nesedělo. Míša oči navrch hlavy ukazuje někam na zem. Dyť tam nic není, jenom nějaké…kalhoty, bunda, boty. Támhle taky. Zajímavé je, že tam jsou i hodinky. Míša našla i zlatý řetízek. Byl položený na opěradle u spolujezdce sanitky. Divný, že by si dal někdo takovou práci, vůbec nemohli vědět kdy vylezem. Navíc tam byly zase všechny šaty, včetně podprsenky a sponky do vlasů. Míša jako by oněměla, procházíme kolem aut, všude stejný obraz: šaty na zemi nebo v autě komplet i s ponožkami. Namátkou jsem prošacoval jedny kalhoty, Míša kupodivu neprotestovala. Byla stejně zvědavá jako já. Patří nějakému hasiči, má v nich doklady, peněženku, mobil, prostě všechno. Další kalhotář taky. Znova volám a nic. Nikde nikdo. Jdeme k našemu Range Rovrovi zkouším vysílačku. Jde.

„Haló, tady Erik, slyšíme se? Přepínám.“ Nic.

„Haló, základno, tady výjezdová skupina, slyšíme se? Přepínám.“ Žádná odezva.

„To je divný, ještě zkusím nouzovou frekvenci, na tu se musej ozvat.“ Přeladím kanál na nouzový režim, je společný se všemi záchrannými sbory, monitorován 24 hodin. Míša na mě kouká s nadějí v očích.

„Na to se musí někdo ozvat i kdyby tohle byla sranda.“ Usměju se na ni, abych si dodal odvahy.

„Tady výjezdová záchranná skupina z Prostějova, slyšíte mě?“

Nic.

„Tady výjezdová záchranná skupina z Prostějova, jsem na nouzovém stanovišti kilometr severně od Vilémovic. Slyšíme se?“ Přepínám.“

Ticho, jenom slabé chrčení éteru. Pokouším se spojit ještě několikrát. Se stejným výsledkem.

„Zkusím si vysílačku od hasičů, ty běž do sanitky a usuš se. Vem si taky nějaký plášť ať nenastydneš. Bude to dobrý, uvidíš.“ Míša se jenom na mě podívá a jde poslušně k sanitce, už ji zase začínají cvakat zuby. Přemýšlím, co je to za zkoušku, ale tohle by si asi nikdo nedovolil. Tolik lidí, tohle…kdo by to zorganizoval. Blbost. Něco je divný.

Mysli! Zkusím ty hasiče. Znova volám do éteru ale se stejným výsledkem. Míša sedí zabalená v županu na lehátku v sanitce.

„Dám ti ještě deku.“ Dívá se na mě takovým divným výrazem, od té doby co jsme vylezli z jeskyně ještě nepromluvila… Asi má šok. Sakra co dřív, co mám dělat dřív? Musím jí pomoc, na nějaké spojení se zatím vykašlu.

„Míšo seš v pohodě?“ Kývne.

„No tak řekni mi něco!“

„Je mi zima.“ Ze široka se na ni usměju, už jsme myslel, že oněměla.

„To bude dobrý uvidíš. Udělám ti nějakej čaj.“ Kývne. Zjišťuji, že i mě je hrozná zima, ještě chvíli tady budu lítat a dostanu zápal plic. Jdu do našeho auta, svlíkám si neoprén a provlhlé šaty. Jsem jenom v trenkách, nakonec sundám i je. Všechno to házím na zem, ručník sakra měl jsem si vzít ručník. Nevadí, beru ze země něčí montérky a rychle se jimi utřu. Na sebe si beru náhradní kalhoty, triko a bundu. Nějaký hasič hodil přes motor našeho auta i vestu, tak si jí navlíknu taky. Musím udělat nějaký čaj. Z kufru vytáhnu bednu s věcma, je tam i benzínový vařič, konvice, nějaký hrnky. Vodu beru z PET- lahve, ještě že není bublinková.

Zkouším navázat spojení. Nic. Éter je hluchý. Prdím na to. Teďka je důležitější čaj!

Nechám to všechno vařit, vezmu z vaku čokoládu a jdu do sanitky za Míšou. Zase ty její zuby…

„Na, tady máš čokoládu, čaj už se vaří.“ Povídám jí.

„Kde jsou všichni?“ Vezme si čokoládu a snaží se ji rozlámat na menší kousky, moc ji to nejde. Nakonec si jeden větší kus nacpe do pusy a systematicky ho drtí a žvejká.

„Neboj.“

„Slyšela jsem tě, jak si mluvil znova do té vysílačky… Ozval se někdo?“

Co říct?

„Neozval, asi to maj rozbitý, nebo rozladěný, ještě se na to mrknu.“ Usmál jsem se na ni.

„Kecáš!“

„Jez a nemel, přinesu čaj.“ Jdu zpátky k našemu džípu a přemýšlím o tom, co mi řekla. Co tím myslí? Voda se samozřejmě už dávno vaří, tak dva hrnky, tři cukry, nakonec dávám ještě jeden. Jdu s čajem za Míšou.

„Opatrně, je to horký.“ Už vidím, jak se opaří.

„Počkej, dojdu pro vodu, trochu to naředím studenou.“ Vracím se nazpátek a přemýšlím, co se tady mohlo odehrát. Je to narafičený až moc opravdově, něco mi tu nesedí, ale že by si někdo dělal takovou srandu, obě vysílačky. Kanál je nastaven napevno. Kecal jsem jí, když jsem jí říkal, že to maj rozladěný a vysílačka evidentně funguje. Koukám kolem na ty kalhoty a košile… Kdo takovou hovadinu mohl vymyslet? Šéf to nebyl, nějaká zkouška? Blbost! Přepadení, to je taky hovadina. Nic nedává smysl, odporuje to všem logickým schématům. Hergot!

„Tak už jsem tady.“ Ředím horký čaj, už se to dá pít, mám žízeň, jako bych právě přešel Saharu, čaj do mně i do Míši jenom zasyčel.

„Dojdu pro další.“ Tentokrát cestou beru dvě lahve a nechám je vařit. Do třetice se pokouším spojit vysílačkou ze sanitky. Marně. Michaela je nervózní, pořád se na něco ptá, jako bych znal odpovědi na všechny otázky. Na to je nejlepší odpovědět:

„A co si o tom celým myslíš ty?“ Na chvíli se zarazila a pak povídá:

„Já si myslím, že jsme pěkně v prdeli!“ Chci se zasmát, ale nejde to.

„Blbost! To teda nejsme! Všechno bude dobrý, uvidíš.“ Snažím se ji uchlácholit, i když i já mám pochybnosti.

„Tys to vůbec nepochopil.“ Povídá. „Za celou dobu se k nám nikdo nepokouší dostat, cestou najdem kompletní oblečení…“

„To mohl někdo naaranžovat!“ Skočím ji do řeči.

„Možná, ale tohle…“ Ukáže kolem „…tohle nikdo naaranžovat nemohl. Nejsem blbá.“

„Ale prosím tebe, nech toho, je to nějaká hovadina.“

„Ty na to pořád věříš? To je k smíchu.“

„A co mám asi tak dělat? Přece mi nechceš říct, že všichni lidi se najednou jen tak vypařili?!“

„Přesně to mám na mysli.“ Rozesmál jsem se, možná to neznělo moc opravdově, ale trochu mě to uklidnilo.

„To je přesně to co chtějí, znejistit nás, abychom se báli. Víš.“

„A nezdá se ti, že to trvá nějak moc dlouho? Jsme tady už tři hodiny a pořád se nikdo neukázal.“

„Za chvíli vylezou, uvidíš.“ Moc jistej jsem si ale nebyl.

„Nevylezou.“

„Ty jsi mi nějak chytrá, ještě před chvílí si hysterčila kvůli meruňkové tyčince a najednou ti je všechno jasný…“

„A ty jsi úplně natvrdlej, jako všichni mužští.“ Klasika, to znám. Nic nového od takové „intelektuálky“.

„Jasně.“ Další hodinu se nikdo neukázal, vypili jsme další dva litry čaje.

„Za chvíli se bude stmívat.“ Povídám, bylo už osm hodin „Původně jsem chtěl zajet do vesnice, ale kdyby se někdo vrátil, tak nás budou hledat. Přespíme tu.“

„Ty myslíš, že někdo přijede?“

„Prosím tě, nech toho, už zase začínáš?“ Jenom se na mě ušklíbla a pak povídá:

„Já půjdu spát do sanitky.“ Zvedla se a odešla i se dvěma dekami. Stan se mi nechtělo stavět, tak jsem si „ustlal“ v hasičském voze na zadním sedadle. Stejně mě to ale nedalo, znova jsem se pokoušel spojit se základnou a s centrálním dispečinkem.

„Mobil!“ To je nápad, zavolám domů, ti budou třeba vědět co se stalo. Že mě to nenapadlo už dřív! Na nejjednodušší věci člověk nikdy nepřijde…

Zkouším vytočit, tedy vymačkat číslo k našim, ale je vypadlá síť. Vylezu z auta, pořád nikde nikdo, dojdu k nám do auta, máme tam náhradní dva mobily, pro dva různé operátory – nic. Baterie je dobrá, ale telefon je hluchej. Kašlu na to, počkám do zítra.

x x x x x

V noci jsem měl neklidný sny. Zdálo se mi, že mě někdo pronásleduje a cloumá se mnou. Probudím se a nade mnou stojí Míša a třese se mnou. Sny, blbý sny.

„Co chceš?!“ Jsem celý rozlámaný od nepohodlného spaní.

„Pojď rychle ven! Dělej!“

„Co se děje? Kolik je hodin?“ Míša je však neodbytná.

„Dělej, vstávej, rychle!“ Slezu ze sedačky a vylezu z auta, nic neobvyklého nevidím … A pak mě to trkne, právě že se nic nezměnilo, všechno je stejné jako včera. Ticho, akorát štěkot z vedlejší vesnice je možná trochu silnější. Otáčím se k Míše a povídám:

„Sbal se, jedeme pryč. Musíme do tý vesnice zjistit, co se stalo, jsou slyšet psi, tak tam budou i lidi.“

„Co bych si měla balit? Já nic nemám.“

„Musím posbírat naše věci ze základny, jestli evakuovali oblast tak by se nějaké vybavení mohlo hodit.“ Sakra, měli jsme odsud vypadnout už včera, takhle jsme se zbytečně vystavili riziku. Ještě že mě Míša neslyšela. Mohla bouchnout jaderná elektrárna a mi se můžem nacházet na postiženým území. „Doprdele, doprdele proč jsem takový vůl!“

Věci jsem nanosil do auta a vyrazili jsme k nejbližší vesnici. Cestou jsme minuli jedno auto, které sjelo do příkopu, nikdo v něm ale nebyl. Už vím, proč se lidi tak rychle zbavovali kalhot a vůbec oblečení, jestli je to kontaminovaný…

x x x x x

„Proč s náma tak uháníš, chceš se vymlátit?“ Křičí na mě Míša a křečovitě se drží madel. Nemám čas se s ní vybavovat, ještě že není žádný provoz…

„Kurva!“ Kamion přes cestu, sotva jsem to stačil ubrzdit.

„Vole! Z jeskyně nás dostaneš a teďka nás chceš zabít! Zbláznil ses?!“ Je rudá vzteky a celá se klepe.

„Musíme rychle vypadnout. Celá oblast je asi kontaminovaná! Musím to objet!“

„Jak kontaminovaná, co se stalo?“ Ptá se.

„Proč myslíš, že tu nikdo není? Asi bouchly Dukovany a my jsme v oblasti, která se evakuovala, to by vysvětlovalo to oblečení, který nechali na místě. Hergot a my jsme v tom ještě spali!“

„Ale za to můžeš ty! To tě to nemohlo napadnout?!“ Křičí na mě a pak brečí.

„Jak mě to mohlo napadnout.“ Bránil jsem se. „Hele vesnice… Vilémovice hmm. Tady asi taky nikdo nebude.“

Nebyl. Všude prázdno, tomu říkám ukázková evakuace, muselo to proběhnout hrozně rychle, stejně se divím že tu nikdo nezůstal. Asi radioaktivita. Vzpomínám si, že když jsme chtěli evakuovat lidi při záplavách, tak mnozí chtěli zůstat a mnozí i zůstali ve svých domovech. Tady nikdo. Jenom psi se zuřivě vrhali na ploty… Vesnicí jsme projeli a zatočili směrem na západ k Prostějovu.

„Za chvíli by tu mohly být nějaké dekontaminační stanice. Tam nám odmořej auto a osprchují nás.“

„Jak myslíš, že ta oblast je velká?“ Zeptala se Míša.

„Nevím, může být ale hodně velká, jestli šel mrak přes nás a jestliže to bylo velký, tak i několik desítek kilometrů čtverečních.“

„A co bude s námi? Co myslíš?“

„Nevím, dekontaminujou nás, daj nám nějaké jodové tablety. Myslím, že bychom mohli být v pohodě. Když to bouchlo, tak jsme byli v jeskyni, oba jsme spali v autech. Asi jsme nějakou dávku dostali, ale snad to nebude tak hrozné…“ Míša začala znova brečet, nevěděl jsem jak ji mám utěšit, tak sem byl raději zticha.

x x x x x

Všude byl obraz stejný, opuštěné vesnice, opravdu krásný příklad evakuace, v zamořených oblastech pochopitelně nikdo nehlídkuje. Všechny věci jsou na odpis, včetně zvířat. Škoda, že tu nemáme dozimetr, zajímalo by mě jaká je úroveň záření. Mířím s autem do Prostějova, základnu máme na jižním okraji, tak to máme blíž.

„To je stejně divný.“

„Co je divný?“

„To už je kolikátý auto, který je v příkopu, nebo stojí vybourané v cestě.“

„No a co je na tom? Asi vadily v cestě, tak je shodili do pangejtu, nebo já nevím.“ Co ta ženská pořád vymejšlí za teorie, začínám z ní bejt nervózní.

Směrem k Prostějovu počet opuštěných vraků zhoustnul, chvílema jsme jeli po poli, protože silnice byla totálně neprůjezdná. Těsně před Prostějovem jsme narazili na hromadnou havárii asi čtyřiceti automobilů. Museli jsme se kilometr vracet a pak jet vedle silnice. Úplná apokalypsa, tam musí být mrtvejch, neměl jsem ale chuť vylejzat ven. Jeli jsme dál. Nechápu kudy lidi z města utíkali, protože byly totálně zacpaný všechny silnice.

„Vypadá to tu jako by ty auta někdo najednou přestal ovládat a pak vrazil do zdi, nebo do auta před sebou.“ Zase se mě pokouší strašit.

„Nevím.“

„Ale já se tě na to neptám, jenom konstatuji.“

„Ty tvoje teorie…“ No, všimnul jsem si toho už dávno, ale nějak jsem si to nedovedl vysvětlit. Ty bouračky byly divný i opuštěný vesnice, jistě lidi mají strach z radioaktivity, ale ani v Prostějově, zdá se, není ani noha…

x x x x x

„Na základnu to je jenom kousek, zastavíme se tam, vemu dozimetr a vypadnem.“

Ne, tam já nechci, musíme pryč odsud! Ty to nechápeš, každá minuta nám může být osudná. Musíme pryč k tomu stanovišti!“

„Neboj, zaparkuju v garáži, hned jsem zpátky, stejně to máme po cestě. Zdrží nás to jenom minutku.“

„Už si mě jednou málem zabil, tak proč to zkoušíš znovu?!“

„Do prdele pes!!!“ Vykřikl jsem.

„Vole, tys přejel psa!!!“

„Vběhnul mi tam. Co jsem mohl dělat?“

„Jezdíš jako prase!“

„Tak si to pojď zkusit. No? Už jsme tady, zůstaň v autě, já otevřu bránu.“ Nečekal jsem na její protesty, vyběhnul jsem z auta a sprintoval ke vchodu, ten jsem oběhl a otevřel bránu zevnitř. Zase sprint do auta a jedeme, zastavuji až v garáži, naštěstí jedna zůstala otevřená.

„Neboj, za chvíli jsem zpátky.“ Chtěla sice něco namítnout, ale to už jsem zase zabouchnul dveře.

Tak a teďka z garáže ven, po schodech nahoru a doleva. Je to nějaký divný, čekal jsem, že uvidím vykrámovaný věci, ale takhle to vypadá…, že si nikdo nic nebral. Co to je za blbost? Dozimetry jsou u šéfa ve skladu, je dobrý, že nemusím ven z budovy. Klíče má šéf v psacím stole. Měl jsem si vzít nějaký pajcr, taky doufám, že je neodvezli. Já bych ale vzal dozimetry jako vůbec první věc… Něco mi však říká, že tam budou.

Tak a jsem tady, celý udýchaný zastavuji před šéfovou kanceláří, málem bych zaklepal – zvyk. Vezmu za kliku a zamčeno, do hajzlu, proč dneska nic nevychází! Tohle vykopnout nepůjde, musím zpátky do prvního patra, tam visej hasičský sekery.

Sekera byla na svém místě, nakouknul jsem cestou do jídelny, kromě much a poházeného oblečení tam nebylo nic. Moment! Zase to oblečení, vracím se zpátky do jídelny. Klasický obrázek: kompletní oblečení, včetně slipů, ponožek, řetízků a hodinek. Támhle to jsou hadry Jouzy, to je náš údržbář, ten by se těch svých zamaštěných montérek nikdy nevzdal. Nahlídnu taky přes výdejní pult, jasně bílé pláště a trička… To už jsem věděl, že dozimetry ve skladu budou. Ani jsem neběžel, došel jsem k šéfovým dveřím a mechanicky se pustil do otevírání. Věděl jsem totiž, že je všechno v hajzlu a Míša měla pravdu.

Dveře byly zabezpečovací, ale kampak na nás… Za chvíli jsem byl uvnitř, šuplík šel otevřít lehce, trocha citu. Klíče jsem našel na svém místě. Otevřel jsem dveře.

„Á, tady jste, tak se ukaž.“ Vyndal jsem dozimetr z krabice a pustil ho. Musel jsem si sednout. Přístroj ukazoval běžné hodnoty, přiznám se, že jsem to čekal, ale stejně jsem byl překvapený.

„Třeba blbě ukazuje, zkusím jinej.“ Zkusil jsem ještě další dva a pak ještě jeden, všechny ukazovaly stejné hodnoty. Překontroloval jsem jejich funkce, ale vše se zdálo v pořádku. Vzal jsem si dva, zapnul je a vyrazil jsem s nima ven z budovy. Na chodbě ukazovaly úplně stejné hodnoty a když jsem vyběhnul ven, tak to bylo to samý. Zase jsem si musel sednout.

Klid, hlavně klid, přemýšlej. Co teď? Musím zaběhnout do centrály, do spojovací místnosti, tam mají silnější vysílačku. Od tamtud se můžu spojit i s Francií. Vyrazil jsem tam.

„Míša! Sakra!“ Úplně jsem na ni zapomněl, nejdřív musím do garáže. Ještě jednou jsem zkontroloval oba přístroje, abych neudělal nějakou botu. Nastavený jsou v pohodě.

„Tak můžeš vylézt, žádný záření tady není, plašili jsme se zbytečně.“ Míša otevřela dveře a povídá:

„Jak není a co ty lidi, ty vesnice?“

„Nevím, jak to mám vědět? Jdu do spojovací místnosti, jestli chceš, tak pojď se mnou.“

„Opravdu tu není žádný záření?“ Zeptala se nevěřícně.

„Ne, zkoušel jsem čtyři dozimetry a ani jeden mi nic neukázal. Klidně se podívej.“ A strčil jsem ji oba těžké přístroje před obličej. Chvíli na ně koukala a pak řekla:

„Tomu já stejně nerozumím. Doufám ale, že nekecáš!“ Ženská.

„Tak se podívej, kdyby ta rafička byla v červeným poli, tak je to blbý, ale ona je hluboko v zeleným. Vidíš, ne?“

„Jo, vidím.“

„Jdeme!“

x x x x x

Došli jsme do budovy naproti garážím, kde se nachází naše spojovací místnost. Celá základna je členěna do čtyř budov. První jsou: garáže, ubytovna, kuchyně a kanceláře. Ve druhé budově se nachází spojovací místnost, a je v ní i vrátnice. Třetí budova jsou sklady a čtvrtá, to jsou vlastně hangáry pro náklaďáky. Cestou jsme potkali akorát zvědavého psa. Zapomněl jsem asi zavřít bránu na základnu, to udělám později. Na psa jsem zadupal a on odběhl trochu štěkajíc, byl to takovej malej vořech. Míša z něj byla úplně unešená a tvrdila, že bychom mu měli dát napít.

„Nebudu se tu zdržovat s nějakým pitomým čoklem.“ Pohoršeně se na mě podívala. Nemám psy rád, už od mládí, co mě jeden kousnul, nebojím se jich, ale nemám je rád.

„Tak a jsme tady.“ Dveře byly samozřejmě zamčené, ale napodruhý šly vykopnout. Michaela kroutila nechápavě hlavou.

Kromě jiného nešly ani švětla, tak jsem nahodil záložní generátor. Musel jsem kvůli tomu zase seběhnout dolů do kotelny, naštěstí tam dveře byly otevřeny. Vyběhnul jsem nahoru a zapnul vysílačku.

Máme tu několik předvoleb, můžu se tak dovolat po celé Evropě, zkusím Prahu. Tam někdo určitě bude.

„Zde záchranná stanice Prostějov. Slyšíme se?“

Nic.

„To je divný.“ Zamumlal jsem. Michaela mě soustředěně pozorovala. Kontroluji nastavení, předvolbu a ručně doladím kanál. Opakuju:

„Zde záchranná stanice Prostějov. Slyšíme se? Haló?“ Éter je ale hluchý.

„Do prdele, zkusím Ostravu.“ Přeladím na dvojku, tou je Ostrava, trojka Brno, čtyrka Olomouc atd. Opakuji výzvu, nic, ticho.

„Ještě je možný, že je v háji anténa“ Míša už začíná natahovat.

„Nebul, ještě toho trochu. Co řveš?“ Neposlouchá a ještě se rozbrečí víc. Jen ať se vyřve, aspoň mi dá chvíli pokoj.

„Všichni jsou mrtví, já to věděla…“

„Blbost! Jak mrtví! To je hovadina. Víš co? Uděláme zkoušku. Dojdu do auta a přinesu vysílačku, když se s ní odsud spojíme, tak anténa funguje. Jo?“ Zase brek.

„A když né?“ To už jsem byl ale venku ze dveřích a vyběhl ven. Hergot, kde se tu vzali ti psi? Sakra, brána, musím ji zavřít. Jak mě psi uviděli, tak se vydali za mnou jen tak klusem, přidal jsem do kroku, oni taky. Poslední metry do garáží jsem už běžel. Jenomže oni mají čtyři nohy a já jenom dvě, ale já měl zase náskok, bylo to jen tak tak.

„Do prdele, proč po mě tak šli? Protože jsi běžel, vole! Před psy nesmíš běžet, pak tě nechají na pokoji.“ Mumlám si pro sebe. Seděl jsem v autě a psi na mě štěkali asi tři metry od auta. Zatroubil jsem, trochu se lekli, ale pak začali znova štěkat.

„Parchanti, já vám ukážu!“ Ještě že mě nikdo neslyší, to by si myslel že jsem se zbláznil… Samomluva mi pomáhá přežít tenhle blázinec. Nastartoval jsem, kouknul do zpětných zrcátek, alespoň dva budou moji. Zařadil jsem zpátečku a zprudka jsem se rozjel, ucítil jsem, jak se džíp lehce zhoupnul bylo slyšet jenom slabé zakňourání. Vyrazil jsem zprudka z garáže. Mrknul jsem se dopředu, ostatní kolegové se vrhli na psí protlak, smíšený s olejem. Měli asi hlad.

Zaparkoval jsem bokem u budovy těsně u dveří.

„Ještě vysílačky!“ Popadnul jsem je a vyběhnul na horu. Míša koukala z okna.

„Proč ses tak vyřítil z garáže?“ V očích jsem ji zahlíd stín podezření.

„Prostě jsem vyjel, no!

„Jestli si přejel nějakého psa…“

„Co se pořád vyptáváš? Na, vem si vysílačku a jdi na chodbu. Zkusím se ti dovolat.“ Ušklíbla se, ale vzala si jí. Zkoušel jsem navázat spojení, bez problémů… Divný.

„Tak co si o tom myslíš?“ Povídá.

„Nevím, prostě nevím! Vysílačka je v pohodě, to by i svítila nějaká kontrolka alespoň oranžově. Normálně jsme se spojili, nevím. Jsem hladovej, musím se najíst, pak něco vymyslíme. Zkus pro změnu na něco přijít ty.“

Hlavou se mi honila spousta věcí. Míša na mě něco mluvila, ale neposlouchal jsem ji.

Sešli jsme dolů, sedli do auta a zajeli zase do garáží. Obával jsem se, že tam zůstanou nějaké zbytky, ale pejskové všechno vylízali i skvrny od oleje zmizely. Asi kvalitní minerální olej.

Už si na mě dávali pozor, taky tolik neštěkali, jenom tak vrčeli. Míša povídá:

„Mě se líbí ten bílej pudl a taky ten kokršpaněl, měli bychom jim dát najíst!“ Už se k nim vydala, ale chytnul jsem ji za ruku. V tu chvíli na ni vyběhnul právě kokršpaněl a chtěl ji kousnout. Zadupal jsem do země a pejsek se zarazil a utek.

„Vidíš co děláš, málem mě kousnul!“

„Prosím tě, on tě chtěl kousnout, kdybych nezadupal, tak bys byla pokousaná!“

„To není pravda!“ Bránila ho, ale to už jsem zabouchnul dveře a naposledy se otočil do garáže. První psi začali nesměle očichávat můj zadní nárazník. Usmál jsem se.

Kuchyně v první patře se vyznačovala velkým výskytem much, před tím jsem si toho moc nevšímal, ale když se chce člověk něčeho najíst…

„Smrdí to tu!“ Začala Míša svojí objevnou cestu po kuchyni.

„Tak, slečno, teď je to na tobě, já jsem tě zachránil z jeskyně, bezpečně dovezl až sem, no a ty by ses mohla něčím dobrým blejsknout.“

„Tss, já vařit neumím, maximálně míchaný vajíčka a na ty nemám chuť!“ Děvče do nepohody.

„No, tak se to koukej naučit, já za tebe všechno dělat nebudu. Mám spoustu práce venku, za půl hodiny příjdu, tak ať je něco teplého na stole. Vzadu za kuchyní je sklad, tak si tam něco vyber.“

„Jseš šovinistický prase! Myslíš si, že mně uvážeš u trouby?! Proto jsem se nenarodila!“ A vyplázla na mě jazyk. To už mi ale došla trpělivost.

„Tak víš co, děvenko?“ Přišel jsem těsně k ní.

„Jestli mě praštíš, tak jseš hajzl!“

„Neřvi na mě, jestli neuděláš nějakej blaf…Umíš řídit?“

„Ne…“ Kousek poodstoupila. Zase jsem zkrátil vzdálenost.

„Umíš zapojit generátor?“

„Ne…“ Chtěla něco říct, ale skočil jsem jí do toho:

„Umíš slaňovat? Svářet? Có? Né? Tak budeš vařit! Budeš muset něco uklohnit, protože jestli ne, tak tě tu nechám i s těmi tvými posranými psy a vodjedu pryč vodsaď! Je ti to jasný?“ Už mě to nebavilo, to její věčný fňukání.

„To neuděláš! A jestli nemáš rád psy, tak nemáš rád lidi!“

„Já vím. A kdo lže, ten krade…Přijdu za půl hodiny!“ Otočil jsem se a nechal ji tam napospas bzučícím mouchám a smradu ze zkažených potravin.

x x x x x

Z kanceláře Loudy jsem sebral katanu, kterou měl pověšenou na zdi. Už jsem po ní dlouho pokukoval, ale nikdy jsem se neodvážil Loudy zeptat, jestli by mě jí nepůjčil. Teď byla moje, vydal jsem se s ní do garáží.

Opatrně jsem otevřel dveře, pejskové dolízali poslední zbytky svých kamarádů. Zdálo se mi, že při pohledu na mě i vesele vrtěli ocáskama. Nasedl jsem do auta, kouknul se do zrcátek – čisto.

Škoda. Vyjel jsem do hangáru pro přívěsný vozejk. Dám do něj z dílen nějaký vercajk, v hlavě se mi totiž začal pomalu rodit takový plán… Jestli to nebyla jaderná katastrofa a to nebyla, tak to muselo být něco jiného a mnohem horšího. Neozvala se Praha, ani Brno… Budem muset vypadnout z Prostějova a zjistit co se stalo, ale džípem bysme daleko nedojeli. Chtělo by to větší auto…

x x x x x

Cestou jsem potkal asi třicet psů, zdrženlivě poštěkávajíce na můj vůz. Vylezl jsem ven, pejskové couvli. Zapřáhnul jsem vozejk, vyhrnul plachtu, abych mohl do něj naskládat věci a vydal se nazpátek do dílen.

Před dílnami jsem zaparkoval co nejblíže u vrat, vzal jsem si katanu a vylezl z džípu. Jeden dotěra to nevydržel, máchnul jsem po něm mečem, ale byl daleko. Pes ucítil švihnutí čepelí a uskočil. Katana mi výborně seděla v ruce, už vím co se myslí tím, když se řekne že meč je výborně vyvážen. Firma Cold Steel odvedla dobrou práci. Ostatní pejsci se zatím trochu stáhli a vyhlíželi, co se bude dít. Byl mezi nimi i ten malej prevít, co jsme ho tu viděli jako prvního.

Vešel jsem do skladu.

První co mě napadlo, že budu potřebovat, je svářečka. Naložil jsem ji do vozejku a pořádně přikurtoval stahováky, nemůžu potřebovat, aby se taková zásadní věc rozhodla jít na výlet. Potom rozbrušovačku, elektrocentrálu, raději dvě. Vzal jsem všechny kotouče, co jsme jich v dílně měli, nářadí do auta, sady golaklíčů, stranový klíče, šroubováky atd., atd. Nesmím zapomenout na motorovou pilu, máme na skladě nejlepší od firmy Stihl.

Nakládal a připevňoval jsem dobrou půl hodinu. Ani jsem si nevšiml, že už psi o mě nejeví zájem. Je vidět, že katana si vybudovala pořádný respekt. Když jsem byl v dílně hotov a vozejk si sedl dolů na dorazy, tak jsem dílnu zase zavřel a vyrazil do skladu. Všichni psi někam zmizeli. Zaparkoval jsem před hlavní budovou a spokojeně se vydal do kuchyně. To by mě zajímalo, co uvařila. Raději si dám nějakou konzervu. Ty bychom mohli taky naložit… Najednou jsem slyšel z budovy hrozný štěkot a vytí.

Další ránu jsem vedl ze shora do vlnící a štěkající masy. Rány dopadaly na úrodnou půdu. Štěkání se za chvíli měnilo na kňučení, najednou jsem pocítil, že po mně psi začínají chmatat a řada psů se pomalu začínala otáčet na mě.

Další stůl ke dveřím, Míša nepřestává ječet…

„Opatrně se spusť dolů, dělej, já je zdržím.“