Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Marie Hovorková

Že by fakt anděl?

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Že by fakt anděl?

Že by fakt anděl?

Marie Hovorková

Nultý den

Bylo nebylo. Malé městečko plné obyčejných domů i lidí, kteří mají běžná zaměstnání, koníčky, starosti i radosti. Zapomenuté romantické hvozdy poblíž tajemných rašelinišť a temných obrysů hor, kde je blíž ke hvězdám a kde je možné na vlnách soumraku slyšet i volání z budoucnosti. Je čas konce teplého jara, kdy jarní horko otálí v kopcích, vítr se pokouší nepříliš úspěšně rozehnat mraky a u dveří místní restaurace postává pár jedinců, kteří ještě nestihli následovat své kamarády.

Uprostřed zeleně stojící hostinec U Beránků vítá návštěvníky heslem: DNES JE ÚŘEDNÍ DEN

Místní hostinec se stal nesmrtelný. Pan Marek Beránek stojí u starých píchacích hodin, které mu kdysi z jedné továrny sehnala jeho žena. Bylo to ještě v době než stačila spolu se svým manželem společně zestárnout. Byl by pro ni udělal první poslední. Když dotlouklo její srdce, odešla provždycky kdesi tam, odkud není návratu. Zanechala mu však nejen hezké vzpomínky, ale i poutavý exteriér jejich podnikání. Považovala své povolání za poslání. Dle jejích slov seděla doma na zadku proto, že by kdekoli jinde živořila. Její zálibou byla výzdoba hospůdky, s níž měla neuvěřitelnou výdrž. Inspirací jí byly slavné slovní perličky, zejména vzkazy slavných osobností, kterými Marie zkrášlila celé místnosti i přilehlá sociální zařízení. Ty zdobí vnější oprýskanou omítku i vnitřní plochy hostince dodnes. Na nástěnce je ještě její rukou psaný docházkový list se jmény pravidelných hostů i s daty udělených kárných opatření za dlouhotrvající absenci.

Nikomu neustoupila ani o píď, nikdy nezažila propadák. Nenaříkala, neječela, ale její hlas přesto usadil všechny zpátky do židlí. Po její smrti jako by se ze dne na den pro Marka vše zhroutilo. Vražedná samota jeho dnů neměla konce. Byl s ní na výsluní a navěky mu po ní zůstalo jen její prázdné místo. Pan Beránek žil dál už jen jako vlk samotář, ale díky hostům se sebezapřením táhl tu káru dál. Snažil se zachovat dekorum a smířil se s faktem, že jeho hodiny ještě nedotikaly. Zůstal sám, sám na všechno, na život i na smrt.

Na dveřích je vedle futra zvonek se jménem pana Beránka, kterému po smrti jeho ženy štamgasti ke jménu napsali

VZKAZ OD ALI BABY: SMUTNO ČLOVĚKU SAMOTNÉMU...

Hostinec U Beránků je víc, než jen dům z cihel. Kdekdo o té stavbě ví, že si je jistá v kramflecích. Na protější straně v rohu stojí dnes již nefunkční klavír. Před lety hrál, seč mu síly stačily, ale dnes má na svém otevřeném víku pult a o něj už jen opřený zažloutlý notový part, kde z notové osnovy vyčuhuje atrapa mlýnku na maso a od ní z not sestavený text

MELU PÁTOU PŘES DEVÁTOU... BEETHOVEN + BERÁNKOVÁ

Kuchyň už dávno ztratila nový vzhled a stopy po gurmánství. Elektrospotřebiče jsou místy pobryndané a unavené věkem, což připomíná i v kuchyni visící starý zarámovaný obraz pana Beránka z vojny. Vedle obrazu stojí veliká lednice, na jejímž vrchu jsou zapíchaná vejce ve dvouposchoďovém futrále.

Pan Beránek se u všeho tvářil ležérně jakoby nic. Patří mezi ty starší čiperné jedince, kteří si s nostalgií rádi zastesknou po starých velkých černých gramofonových rozbitných deskách, po malých černobílých televizích, ale i železných sobotách. Všichni už mají plovoucí podlahy a on stále jako pako doma drátkuje parkety. O přetechnizovaných vymoženostech typu dálkových ovládačů a mailů nechce slyšet. Jeden z hostů mu na to konto naschvál na dveře u WC nechal vytisknout cedulku: HTTP://WWW.WC.

Stejně tak ignoroval mobilní telefony. Ostatně právě historka s mobilem jeho vlastním se stala v posledním týdnu velmi frekventovanou. On sám by si mobil dobrovolně nikdy nekoupil, ale shodou okolností jej vyhrál kdesi v loterii. V obchodě si koupil poprvé v životě dobíjecí kupon Twist Paegas. Přišel domů, setřel dle návodu stříbrné pole a volal Credit Service 4602. Tam slyší pokyny: Vstoupili jste do služby pro dobíjení. Zadejte prosím dobíjecí číslo. Marek nasadil brýle a 14-ti místné číslo začal do telefonu pěkně nahlas diktovat...

Pravidelnými hosty U Beránků bývá parta amatérských sportovců, které spojuje v létě fotbal, tenis, v zimě stolní tenis, kuželky, někdy šachy. Jedním z nich je David Topol. Jeho civilní zaměstnání má sídlo na finančním úřadě, kde má na starost vyřizování daňových přiznání. Žádný med. Jeho žena Eva je účetní ve vedlejší budově školní jídelny. Ani ona to nemá lehké. David není žádný svatoušek. Už nějaký pátek si rád přihne a v poslední době se stalo pár a párkrát, že David svoji míru nezvládl.

Jednou takhle ve čtvrtek chytil David nějaký bacil, který jej skolil tak, že byl nucen navštívit svého soka z tenisu, doktora Pavla Pastýře:

"Je zle, kamaráde, mám horečku a topím se v čůrkách potu."

Pavel ho vyšetřil, vzal recept a bez zaváhání napsal antibiotika. David přijal neschopenku a ani neprotestoval. Dorazil domů, když byly doma již děti ze školy.

"Ahoj tati, co děláš doma?"

"Čápnul jsem kdesi nějaký bacil. Mám od Pavla nějaké léky, pár dní si poležím."

A taky že jó... Celé dva dny David takřka prospal. Teprve v sobotu s ním byla poprvé kloudná řeč.

"Věříš mi Evo, že bych něco snědl?"

"No konečně! Děti, jak má táta hlad, tak je konec všem nemocem."

"Zítra musím k Beránkům."

"No, to snad nemyslíš vážně! Ty chceš jít do hospody? Vždyť bereš antibiotika!"

"Jó, chci. Ale buď klidná, já tam musím jen donést rozpis zítřejšího turnaje a zeptat se starosty, jak to bude dál s financováním opravy domova důchodců."

David dodržel slovo, které Evě dal. V neděli navečer hodil na sebe džíny a k Beránkům zašel, ale místo piva si s pár známými jen sedl a provokativně si objednal čaj. Starosta Jakub Král nepřišel, ale cestou domů David potkal jeho nekomunikativní manželku. Té se ovšem o rozpise nezmiňoval. Věděl, že jí jde to jejich sportování a v poslední době i spolu s celým Jakubem na nervy. Navíc se na Davida zlobila ještě z minulého týdne, kdy přišla čerstvě od Marušky ostříhaná, melírová, načančaná... Mimořádně jí to moc slušelo, ale David si zgustl otázkou:

"Cos za to dala?"

"Ani se neptej!"

"Tos´ mohla říct a já bych tě vzal zadara letlampou."

Když vyšel David na hlavní silnici kousek od svého bydliště, vidí kolemjedoucí auto, jak zastavuje po straně, jeho řidič vysedá, prohlíží kola a nadává.

"Ale copak? Píchli jsme?"

"Kiks! Život pod psa! Auto kraksna! Já nemám rezervo, já bych do toho kop´!"

A skutečně tak řidič učinil. A ne jednou. Málem urval espézetku. Vzteky mlátil i do střechy auta a s výkřiky křáp jeden starej si oddaně sednul na pangejt. Auto ani nehleslo.

Davidovi ho přišlo líto. On sám minulý týden obrátil služební auto ne vlastní vinou na bok a tak se při cestě z hospody domů rozhodl, že udělá dobrý skutek.

"Snad nebude tak zle? Na to se neumírá! Helejte, seberte se ze země, pojďte se mnou domů a tam něco vymyslíme. Eva dělá bramboráky. Nedáte si se mnou? Já je děsně rád."

"Což bramboráky? Ty já taky můžu, ale já se musím nějak dostat domů. Auto v hajzlu a doma mám instalatéra. Ten čeká na materiál, co mám ve voze."

"Vy mi to nebudete věřit, ale já mám čirou náhodou tyhle pneumatiky doma opřený v garáži o futra. Dokonce dvě. Zbyly mi tam od mojí kdysi prodané škodovky."

"Určitě?"

"Český pionýrský," dodal David, podal řidiči ruku, aby ho vytáhl z příkopu a opětovně ho pozval domů. Řidič pokrčil rameny, aby dal najevo fakt, že mu stejně nic jiného nezbývá a nabídnuté dlaně využil. Už pár metrů před domem voněly bramboráky. Jejich chuť předčila svůdnou vůni. Eva nezklamala. Neznámý řidič seděl uprostřed útulné kuchyně a zatímco žena dopékala první bramboráky, David se u plotny jen otočil řka:

"Jezte první, já mám čas. Já se jdu podívat na ta kola."

Vstup do garáže optimistický nebyl. U rezavých futer od prastarých dvojkřídlových dveří, které zde byly opřeny o stěnu garáže od smrti starého dědy Matouše Topola, ležely sice dvě pneumatiky, ale byl to humus. Hned první z nich tam byla nejspíš opřená déle, než by se bylo slušelo. Guma byla úplně zpuchřelá. David ji vzal a rovnou odnesl před garáž. Pak se vrátil a s velkými obavami z návalu záporných emocí si dřepnul k pneumatice druhé. Nesnášel pocit, že nic nejde, tím spíš, že dnes slíbil pomoc, která jako by se chtěla proti němu spiknout. Znalecky osahal druhé kolo a zdálo se, že snad aspoň to bude v pořádku. Bylo. Duše byla sice prázdná, ale za dveřmi už mrkal kompresor. Pak si David vzal do velké brašny ze starého stanu potřebné nářadí, hever a vyrazil i s pneumatikou ke stojícímu autu na silnici. Tam povolil šrouby, zvednul auto na hever, šrouby vyšrouboval a kolo vyměnil.

Když se vrátil domů, hned ho zmohla bramboráková vůně.

"Tak jak? Podařilo se?" zeptal se opatrně hned ze židle vstávající muž.

"OK, všechno jak má být! Tak co večeře? Zbylo něco na mě?"

"Vy jste jednička a vaše žena fantastická. Uvařila mi i kávu a s jakou noblesou! Já jsem velkej dlužník."

Muž sáhl do náprsní kapsy a vytáhl peněženku.

"Jakejpak dlužník?! Já ani nevěděl, že mi jedna pneumatika odešla. Kdyby ta druhá dneska nedostala šanci být rezervem, za pár let by tak jako tak v garáži ztrouchnivěla. Já si před lety koupil starýho forda a tady daleko široko už nikdo starou škodovku nemá. To je už samá Octavie, Fabie nebo Superb."

"Ne, to já si od vás nemohu vzít, vždyť vy jste úplně celej splavenej! Nemáte teplotu?"

"No, možná že jo, ale za to nemůže to vaše kolo. Já jsem totiž v neschopnosti. Beru po mnoha letech antibiotika a halt na nemoc nejsem zvyklej."

Následovala ještě dlouhá debata, ale neznámý řidič s penězi neuspěl. David si nevzal ani korunu, vyprovodil nečekanou návštěvu k silnici, tam řidiči stisknul pravici a počkal, až muž nastartuje. Pak mu jen na znamení přízně bouchnul významně do kapoty a když mu auto v dáli zmizelo z očí, chtěl se vrátit domů na bramboráky.

Za autem jen dlouhá černá šmouha, ale co to? Znenadání se okolo Davida rozprostřela nenadálá zář, která zakryla celé jeho zorné pole a která jako by neměla konce. Nejprve to byl jen záblesk. Uprostřed tajemně blankytného modrého světla spatřil David osobu... Ne, to nebyl člověk... Ale kdo? David si dlaněmi chrání oči před září a nemůže se z místa ani pohnout. Zkoprněle němě zírá neozbrojenýma očima a je jako zapikolovaný. Že by halucinace? Kulí oči, svírá pevně dlaně a pak je rozevřené tiskne před obličej. Poprvé v životě slyší, jak mu bije srdce. Opatrně rozevírá prsty, opírající se nehty o obočí a škvírou mezi nimi se snaží rozpoznat, co se to s ním vlastně stalo. To se mi snad jenom zdá, říká si podvědomě, ale nohy jsou jako přimražené k zemi. Nejde je odlepit. Žádný stav bez tíže. Doslova pár metrů před ním stojí v překrásné záři anděl. Něco neobvyklého, co nemůže pocházet z tohoto světa... Anděl? Ano, doopravdický anděl s rouchem zářícím a bílým jako sníh... Jedinečný a nezaměnitelný! Hrůzně krásný a zřetelně patrný. Záře byla snad jasnější než hvězdný třpyt. Strnulý David si opět zakrývá oči, pak povolí pravou ruku a posouvá ji opatrně na spánek, aby se alespoň jedním okem opětovně mohl kradmo podívat na tu nádheru. Nedalo se uniknout upřenému pohledu. Jakési zpřítomnění mystiky, coby božské podstaty veškerého bytí. Jakoby otevřené nebe... Pak se osměluje a potichu šeptá:

"Ty máš křídla... ty jsi skutečný anděl?"

"Ano, jsem."

"A proč zrovna já?"

"Davide, posílá mě Bůh. Pověřil mě, abych ti sdělil pravdu o světě, o Bohu, o Ježíši Kristu, o nás o andělech. Bible je pravdivá a vše, co je v ní psáno, se jednoho dne naplní do posledního puntíku. Lidé všech národů se musí pravdu dozvědět. Ty jsi toho svědek."

"Mohu se tě dotknout?"

"Ne, Davide, zatím ne, ale přihořívá. Pohleď, mé tělo není z masa a kostí. Pokoušej se jen vnímat moji přítomnost."

"PPProč vlastně pppřicházíš?" koktá David.

Anděl bere do rukou Bibli a otevírá ji u veršů v 1. kapitole knihy Izajášovy:

"Toto vám vzkazuje Hospodin: Když rozprostíráte své dlaně, zakrývám si před vámi oči... Vaše ruce jsou celé od krve. Omyjte se, očisťte se, odkliďte mi své zlé skutky z očí, přestaňte páchat zlo. Učte se činit dobro..."

"Ale jak já mám věřit tomu, že jsi skutečný, že se mi jen nezdáš? Přestávám věřit sám sobě. To přece není normální, povídat si s andělem. Já jsem ani v Boha ani v anděly nikdy nevěřil. Myslel jsem, že život, který mám je jediný, a že jiný nedostanu. Tak víš co, jsi-li pravý anděl, prozraď mi, co se zítra stane, abych si mohl ověřit, žes nebyl jen mým snem..."

"Dobrá, tak si Davide pamatuj události, které čekají tvé městečko v příštích sedmi dnech. Zítra přijde velká bouřka. Abnormální množství blesků osvětlí celé město. Jeden z nich udeří do stromu před hospodou, rozlomí jej a skácí. V úterý vypukne ve vodárně požár, ale bouřka z minulého dne se vrátí a příval vody pomůže hasičům dostat požár pod kontrolu. Ve středu vyschne prastará kašna uprostřed města, která nevyschla přes sto let. Čtvrtý den uvidí celé město na rozhraní dne a noci řetězy spoutaného muže. V pátek pak ve tvém městě uvidíš nálet obrovského hejna křepelek. V ranních sobotních hodinách se narodí dvojčata a v místní salaši u Šimonů jedné ovci čtyři jehňata. V neděli se vrátí voda do vyschlé kašny."

"Ale to přece není možné, čtyři jehňata?"

"Je, tato rarita se stane sobotní realitou. A snad ani nemusím dodávat, že musíš o našem dnešním setkání pomlčet. Dokážeš to?"

"Se ví," přetřel si David dlaní zpocené čelo, otočil se a uvědomil si, že andělova křídla vnímá i zezadu. Než stačil cokoli nejistě dodat, anděl byl ten tam. První setkání s mimořádnou úzkostí takového formátu bolelo. Připadal si jako kdyby byl vymknutý z vlastních kloubů. Lepší by pro něho snad bylo nic nevidět, než mít zakázané to prozradit.

÷ ÷ ÷ ÷ ÷

P. S.

Na počátku stvořil Bůh nebe a zemi. Země byla pustá a prázdná a nad propastnou tůní byla tma. Ale nad vodami vznášel se duch Boží. I řekl Bůh: "Buď světlo!" A bylo světlo. Viděl, že světlo je dobré, a oddělil světlo od tmy. Světlo nazval Bůh dnem a tmu nazval nocí. Byl večer a bylo jitro, den první.