Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Ondrej Trepáč

Tiene v podzemí

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Tiene v podzemí

Ondrej Trepáč

Do mesta prichádzali postupne, v dlhých, celkom nepravidelných intervaloch, v malých skupinkách, po dvoch, najviac troch mužoch, vždy oblečení úplne jednoducho. Nerobili nič, čím by akokoľvek upútavali pozornosť. Tá bola to posledné, čo si želali. Robili všetko tak, aby o nich pokiaľ možno, nik ani len netušil. Hlavne nie Tajná služba a Kráľovská stráž.

Pomery v meste poznali, mal im ich kto vysvetliť. Vedeli presne, kam majú ísť, koho a akým heslom majú osloviť a na aký signál čakať. A vedeli aj to, že to čakanie bude dlhé, únavné a - temné.

Od začiatku, od chvíle ako pristúpili na svoju úlohu, si boli plne vedomí, že strávia celé týždne a možno mesiace v tmavom podzemí brugalských katakomb. Celé dni neuvidia denné svetlo a zároveň sa budú musieť správať celkom potichu a byť nanajvýš ostražití a disciplinovaní. Akákoľvek, hoci aj najmenšia chyba sa mohla stať osudnou. Zaplatil by za ňu životom nie len ten, kto sa jej dopustil, ale aj všetci ostatní. A tá chyba sa stala...

Rytier Benedek bol Odokerčan. Do Brugaly však neprišiel ani ako otrok, ani ako vojnový zajatec, čo bolo v zásade jedno. Naopak, jeho naleštená zbroj sa jagala v teplých lúčoch južného slnka a priťahovala zraky okolosediacich ľudí. Purpurový plášť si už dávno zavesil na vešiak pri stole, ale tak, aby boli dobre vidieť kapitánske insígnie. Bol na ne hrdý.

A bol hrdý aj na prácu, ktorú robil. Byť ochrancom hlavného radcu kráľovského miestodržiteľa Odokerie nemohol byť hocikto. On si túto česť zaslúžil vernou službou svojmu pánovi.

Knieža Gudram bol vari prvým odokerianským šľachticom, ktorý sa vzdal kanuuskej armáde a podpísal vazalský sľub. Urobil tak možno skôr z trucu než z presvedčenia, ale nikdy to neľutoval. Patril k početnej a vplyvnej skupine bohatých šľachticov, ktorí úprimne a z duše neznášali kráľa Gilgerda a preto im nerobilo problém pridať sa na stranu okupačnej moci, aj keď ich za to, hlavne spočiatku, mnohí ľudia odsudzovali ako zradcov a zapredancov. Za sľub vernosti novému panovníkovi si totiž mohli ponechať všetky majetky, tituly a výsady. Knieža Gudram zložil takýto sľub ako prvý a miestodržiteľ, ktorého kráľ Ording dosadil na odokerianský trón si ho vybral za svojho prvého radcu. Potreboval mať vedľa seba niekoho, kto bude jednak lojálny a jednak dobre pozná pomery a zvyklosti v krajine.

Teraz sedel knieža pri vedľajšom stole a viedol tichý, ale pokojný a slušný rozhovor s akýmsi dôležitým človekom z kráľovského paláca. Pôvodne mal na toto rokovanie prísť sám miestodržiteľ, ale ochorel a pretože kniežaťu Gudramovi dôveroval, poslal do Brugaly jeho. Knieža Gudram však nikdy nikam necestoval sám. Vždy mal po svojom boku spoľahlivého ochrancu - kapitána Benedeka.

Slúžil mu verne už roky a nikdy ho nesklamal. Neopustil ho ani vtedy, keď biskup Tordan verboval mužov do armády, ktorá mala dobyť Brugalu a oslobodiť boží hrob. Od začiatku považoval útok na Kanu za totálne šialenstvo, ktoré nemohlo skončiť inak ako katastrofou. A tak isto zmýšľali aj všetci ostatní členovia kniežacej rytierskej družiny.

Do Brugaly pricestovali pred niekoľkými dňami a knieža sa počas nich stretol so samotným Lordom kancelárom. Jednal aj s viacerými ďalšími významnými ľuďmi, ale iba tento dvoran ho pozval na obed. Hostinec, v ktorom sedeli bol určený práve pre významných ľudí. Mramorové podlahy a obklady stien, nábytok z mahagónového dreva, hodvábne obrusy na stoloch, vyberané jedlá podávané na strieborných tanieroch, rýchla ale slušná a diskrétna obsluha. Všade čisto a veľa svetla, ktoré prenikalo zvonku veľkými oknami sčasti prekrytými jemnými závesmi. Kapitán Benedek už dávnejšie dojedol a teraz už len čakal, kedy tak urobí jeho pán, ale ten si viditeľne dával na čas. Ani jeho neznámy spoločník sa nikam neponáhľal.

V hostinci sedelo iba zopár ľudí, ale nikto z nich, podľa kapitánovho názoru, nepredstavoval pre jeho pána hrozbu. Vrhali síce na cudzincov zarazené pohľady, ale bolo v nich skôr prekvapenie ako nenávisť či odpor. Za celú dobu, čo boli v Kanu sa nestretli s nejakým výrazným prejavom nepriateľstva. Ľudia ich tu už nebrali ako votrelcov, jednali s nimi slušne, hoci niektorí dosť odmerane.

Benedek do rozhovoru oboch šľachticov nezasahoval a ani sa nesnažil zistiť o čom sa zhovárajú. Len občas zachytil nejaké to slovíčko. Radšej hľadel z okna na hlavné námestie Brugaly, zaplnené davmi ľudí. Tisíce tvárí mužov i žien, mladých i starých, po krátkej dobe ich takmer prestával rozoznávať a začínal mať pocit, že mu splývajú do jednej. Ale vtom spozornel. Jedna z tvárí mu bola predsa len známa, veľmi známa. Toho muža, ktorý v sprievode ďalších dvoch prešiel okolo hostinca, aby vzápätí zmizol za rohom, už videl mnohokrát - v Darantei! Ten muž bol Odokerčan, čo by nebolo až také divné, v Brugale žili stovky, možno tisíce odokerianských otrokov, ale tento muž určite nebol otrok. Ba práve naopak, vyzeral dosť blahobytne a spokojne.

Kapitánovi sa akoby v hlave rozoznel výstražný zvon. "Čo tento tu robí?"- pomyslel si znepokojene, akoby podvedome vstal zo svojej stoličky a pobral sa k východu.

" Kam idete, kapitán?" - začul zrazu hlas kniežaťa Gudrama.

" Ja... o chvíľu sa vrátim, pane! Potrebujem ... si niečo vybaviť!" - odvetil neisto a rýchlo opustil miestnosť.

V Brugale bol prvý raz v živote a mesto poznal veľmi málo. Za tých pár dní nemal veľa možností túlať sa po jeho uliciach. Na to však teraz nedbal, bol si istý, že aj keď zablúdi, určite sa nájde niekto, kto ho navedie späť na hlavné námestie. Rozbehol sa smerom, ktorým traja muži zmizli. Ocitol sa v užšej bočnej ulici, ale našťastie bola dosť dlhá a rovná, takže ich zbadal možno takých sto krokov pred sebou. Spomalil aby neupútal pozornosť a prešiel bližšie k stenám domov, aby sa v prípade potreby mohol rýchlo ukryť do niektorého vchodu. Muži si ho však nevšimli a pokojne kráčali ďalej. Ani oni ničím neupútavali pozornosť, vyzerali ako obyčajní remeselníci, ktorí sa vracajú z práce. Mali oblečené šaty, aké sa v Brugale nosili bežne. Ani ich správanie sa nebolo ničím výnimočné. Skrátka, dokonale splývali s davom. Presne, ako to robia vyškolení špióni.

" A kto sa ma to pýta?" - odvetil Benedek.

" Tak to mi odľahlo! Už som sa zľakol, že ma odhalili!"

K O N I E C