Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Zbyněk Čáp

Spád

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Spád

Spád

Zbyněk Čáp

Menuju se Tony. Přímení nemám, někde sem ho vytrousil. Dělám tady chlapům ze sektoru knihovníka, páč mě kdysi pokousala krysa moudrosti a umím nahrát knížku z centrálního počítače do Pípala. Von se vlastně menuje PIP Boy, ale když už, tak mu nikdo neřekne jinak než pitomec. Personální intergalaktický pitomec. Je to něco jako maličkej počítač, prej hrozně chytrej, ale kdo by těm reklamním žvástům věřil. Taky jim nevěřím. Jestli se na něco spolíhám, tak sou to dvě ruce a trocha vodhadu, kam praštit, aby mi druhej dal pokoj. Zápasením v ringu si vydělám víc, jak knihovničením. A ta trocha zápasnický prestiže mi tady taky není na škodu.

Jednou dopoledne se mně udělalo tak ňák blbě. Vysral sem se proto na celej svět a jen sem se válel na posteli. A přemejšlel sem. Vo všem možným, hlavně tomhle zasranym životě. Víte, to vám teda povim, bejvat tady ve starým dobrým Hnízdě 13 v sektoru C není žádnej med. Dozorčí si sice může o Vánocích slintat co chce, jak sme si tu všeci rovní, ale stejně mu to nikdo nevěří. Jsme tady prostě céčka, ty třetí v řadě. Poznáte to na každým kroku. Není pro nás žádná slušná práce. Prej sou všecky ty předválečný zařízení tak složitý, že bysme to my se svejma mozečkama ani nepochopili. To pak pár lidí pouklízí celej sektor a ostatní maj fraj. Což vo to, kdo by se nechtěl válet celej den a jenom si sem tam zajít do tělocvičny. Jenže, má to i mouchy, který člověka až serou. Třeba, když na vás ti frajeři v naleštěnejch mundůrech bezpečnosti pořvávaj zahnědlej vocase! Ksakru, copak my za to můžem? Od dvanáctýho roku věku vidíme nahatou ženskou jednou ročně! Jenom, když nás zavedou do prcárny. Vyfasujem pár předválečnejch pánskejch časopisů, zalitejch v plastu, aby ještě pár generací vydržely a ještě rozkaz věnovat svý potenciální potomstvo doktorům. Prej za účelem udržení genetický rozmanitosti příštích generací! No a mezitím si musíme vystačit sami. Ale decentně. Vostatně, s tou barvou to není pravda. Slušnej člověk se před sexem meje. I zevnitř, když na to přinde.

Jak povídám, sere nás to. Ale stejně se většina chlapů přizpůsobí a ty co se nepřízpusoběj, ty skončej zrovínka jako kámoš Garry. No, abych to nevokecával, jednou takhle před měsícem ho vodvlekli bezpečáci a když se vrátil, byl náramně zkrotlej. Akorát nevim, co mu nakecali, páč se na mě vod tý doby vysral. Fakt nevím proč.

Bejval to můj nejlepší tréningovej parťák...
Ále co. Dnes večer mu v aréně vyklepu ciferník tak jako tak.
Kurva, při takovym vykládání ale vyschne v krku. Skočím si pro příděl vody.

Zdvihal sem se, ale ňák se mně zatočila hlava a před vočima se mně udělalo černo. Do hajzlu, taková prkotina mě snad nezastaví, ne? Napodruhý sem se zdvih na zadní a dopotácel se k výdejně. Položil sem pracku na senzor a druhou začal ťukat vobjednádku, když tu naráz! Píp, píp, píp! Váš příděl na tento den se blíží limitu! Zbývá vám 0,8 litru vody! Co ten šmejd píčuje? O vodu se nikdy nikdo nestaral, dycky jí bylo dost a teďka?!? Tak jo, naval sem všecko.

Vyfasoval sem poloprázdnou flašku a hodil si do krku první hlt. Div sem ho nevypliv. Ta břečka chutnala jak zvětralý chcánky. Začal sem nadávat, až ze stěn slejzal ten ohavnej nátěr. A v ten moment se vyvalily dvéře do našeho sektoru a dovnitř vpochodovala banda bezpečáků. Krve by se ve mně nedořezal. Že von dozorčí vydal nějaký nový nařízení vo dodržování slušnýho chování? A já budu první, kdo to vodsere!

Bezpečáci si to štrádovali zrovínka ke mně a já tam stál jak solnej sloup a nebyl sem schopnej nic dělat. Flaška mi vypadla z ruky, skutálela se někam pod skříňku a tam dělala to svý žbluňk, žbluňk, dokud se hladina vody nedostala pod hrdlo. Čučel sem střídavě na bezpečáky a na tu louži a už sem se loučil se vším možným. No a velitel tý stráže se přede mnou zastavil a povídá, jako dyby žvejkal hovno: "Pan Anthony Klinghammer?"

"Eeee. Anthony určitě..." blekotal sem jak idiot. Asi sem na něj neudělal nejlepší dojem, páč teďka přežvykoval, jakoby měl před sebou těch hoven celou hromadu. "Mám rozkaz vám sdělit, že váš děd Victor Klinghammer, senior knihovník sektoru B2 včera večer nečekaně zesnul a vy dědíte jeho postel a postavení v sektoru B2."

"Eeee..."

"Na sbalení vašeho osobního vybavení máte deset minut."

"Eeee..." Naštěstí, moje nohy byly v tý chvíli vo něco chytřejší jak hlava, sebrali mně a vodtáhly na cimru. Před skříňkou sem se zarazil a opřel si palici vo její chladivej plech. Knihovník... V B2! Tam bejvá skoro elita, tihlencti bezpečáci, servisáci a Bůh ví kdo ještě!

A taky ženský!!! upozornila mě decentně jedna prakticky nevyužitá část mýho těla. Začal sem honem balit. Tak rychle zbalenej bych nebyl, ani dyby za mnou stál sám dozorčí s odjištěným granátometem na rameni. A neříkejte, že by to neudělal. Sice takle vypadá jako neškodnej stařík, ale je to zelenej mozek vzešlej z bezpečáků a Garry by mohl nejlíp vykládat, čeho je schopnej. Jo, Garry, depak je mu konec.

Za tři minuty sem přešlapoval před kapitánem. "To je vše, co máte?" zeptal se mně a šťoural do mýho poloprázdnýho pytle.

"Nó."

"Tak jdeme." Vedli mně jak ňákýho delikventa. Dva strážní přede mnou, dva za mnou a šklebili se jak vopičáci. Jo, to je děsná sranda, natáhnout někomu přímo za ušima zbraň, co takle zblízka vypadá skoro jak ňákej kanón! Ale já je vypek. Neposral sem se.

Dostrkali mně na křižovatku, kde se dělej vobytný sektory. A, B, C a výtah do ostatních pater. V jedničce je prej skladiště a východ, dvojka, to sme my všici a trojka, tam bejvá dozorčí, zbytek eliťáků a ještě tam sou nějaký počítače a učebny. Nikdy sem do nich nechodil, do vyšší školy pokračujou jenom lidi ze sektorů A+B. Frajeři jedni libový!

Kapitán hlídky přikázal jednomu svýmu vocáskovi, aby sebral moje věci a hodil je na dědovu cimru, zatímco mně bude prohlížet doktor. Uvažoval sem, naco doktor? Na medisken chodíme co dva tejdny, jestli nemáme ňákou anomálii. Pokud někdo vypadá, jako že mu snad nedej Bože roste šestej palec, tak ten už se do časáku na baby nepodívá. No, vona ta dřina za to podívání stejně nestojí.

Přijel výtah, kapitán předal vedení a ztratil se, čtyři vocasi se do klece nasomrovali se mnou a začali sme padat dolů do jedničky. Jo, abych to upřesnil, naše hnízdo je zakopaný do svahu hory, nějaká Hora kdovíkoho, nebo kdovíčeho. Východ ústí na jejím úpatí. Je tam teda ten doktor a a doktor má pěknou asistentku, pomyslel sem si a v gatích sem už zas měl těsno. V kabině bylo těsno taky a současnej šéf těch pitomců, kterej stál zrovínka přede mnou, toho využil. Naklonil se k parťákovi a hódně hlasitě mu zašeptal: "Tyhle prasata snad musej mít ocas zbarvenej furt. Už ho zkouší nacpat do prdele i mně!"

No počkej, až si něco zajdeš vypučit. Dostaneš takovej salát, že se zblázníš, pokud se ho pokusíš pochopit, uklidňoval sem se a vrhnul mu do ksichtu zářivej úsměv.

"A k tomu je ještě docela blbej," pokračoval ten idiot ve svých nenápadných zjištěních a jakoby nic si pohrával s pojistkou svýho kvéru. Já nic. Sice vim, že by to tady v kabině stejně nezmáčk, ale to nikdá nevíte. No, konečně sme se snesli do jedničky a dveře se otevřely. Tudlenctu cestu znám skoro nazpaměť. Deset kroků rovně, třicet doleva, počkat na křižovatce a pokochat se čučením na pancéřový dveře přechodový komory, prej vážej sto tun, pak šedesát kroků další chodbou, počkejte tady pánové, budete chodit po jednom...

Eh, změna.

"Dělej zmrde, nemáme na tebe celej den!"

No, jak řikám. Změna. Pokrčil sem ramenama, jako že pro mě za mě na mě můžou čekat třeba do příštího konce světa a vodpotácel se do medikova kumbálu. Ze zvyku sem zatočil přímo do kabinky medisu, jenže sestra, kurňa, to je ale kost, načesaná podle předválečný módy, to my známe, můžem hledět na starý filmy, abysme úplně nezvlčeli, jo tak sestra mě decentně nasměrovala jinam. "Pane Klinghammere, tudy prosím." Ukazovala mně do ňákejch jinejch dveří, tam sem ještě nebyl. Teda byl, jednou. Bylo mně dvanáct a dělily se třídy. Doktor nám pouštěl ňáký testy, měli sme mačkat tlačítka, jenže pro mě bylo důležitější, že Danilla Z. vodvedle má volný rukávy a ještě si neskrejvá kozy pod košíkama. Vhau! Sestra zdravotní sice má těsnou blůzku, ale tím líp!

"Pane Klinghammere, dovolíte?" Doktor. Málem bych ho přehlíd. Jó, jistě pane doktore. Nechal mě sednout do měkýho křesílka a hodil před mě pár mazatelnejch psacích blán a tužku. "Máte na to dvacet minut, tak se snažte."

Koukal sem na to jak spadlej z etáže. Psychotest? Přes nažloutlej průhleďák se na mě šklebily ňáký píčoviny. Třeba: Otázka první. Pokračujte číselnou řadou... No tak jó, když jináč nedáte.

Žvejkal sem tužku a krábal tam ty vodpovědi víceméně vodhadem. Copak já vim, jak to má bejt správně? Člověk sice sem tam nahlídne do knihovny, když už je vo ňu vopřenej, ale kdo má vědět todlencto všecko? Kdyby tu byla aspoň ta sestra, bylo by vo čem přemejšlet... Jasně doktore, tady to máte.

Doktor s mejma vodpověďma zmizel kdesi v prdeli a já zůstal sám v testsále. Za stěnou pořád cosi čvachtalo a bublalo, asi tak, jako když se přežerete salátu z řas a nemůžete na hajzl, protože je na něj fronta. Tak co. Aspoň to uspává. Hodil sem kopyta na stolek a v minutě byl v limbu.

Zdálo se mně vo zdravotnici. Jak se ta její blůzka nadouvá a nadouvá až praská a bác, ty vohromný kozy se mi valej do ksichtu, já je vodstrkuju a vobjímám současně a cucám a koušu a... sen se ňák vytratil. Napůl sem seděl v křesle, svíral voslintanej balón a přes vokna z chodby na mě čučeli bezpečáci a kdybych řek, že se dobře bavili, tak to ještě není celý. Kurvy jedny, musel sem dostat ňákej blivajz, že by z tý tužky, co sem ji průběžně vokusoval? Chtěl sem se nasrat. Ale jen co sem vyskočil a napřáh se s tím balónem, že ho po nich jako mrsknu, tak sem pad do křesla a zase vytuh.

Přejete si vodu, čaj nebo kávu?

"Jo."

* * *

* * *