Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Vlaďka Horáčková

Přízrak

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Přízrak

Vlaďka Ripley Horáčková

1.

Zima, chlad zalézající až do morku kostí. Vlhkost, mokro po vydatném dešti. Vítr, silný a brutální, rvoucí kusy oděvů, smýkající zesláblými těly. Nebe, černé, plné bachratých bouřkových mraků. Hřmění v dálce, výhružné a temné. Krajina postrádala barvy, utápěla se v mdlých, mokvajících odstínech šedé a hnědé. Jako roky stará, zaprášená a ohmataná fotografie. Jako vzpomínka na místo. Na místo v dávno zaniklém čase. Ale to místo existovalo teď. Žilo a dýchalo, sténalo křečemi a bolestí, jakoby do jeho tváře klovali supi. A větrem, větrem se nesl hlasitý nářek. Nářek, který se pokoušeli zardousit. Ale jeho ozvěny pronikaly dál, než si mohli uvědomit. Nářek vzýval, volal a prosil. A někdo naslouchal...

Těžkým vzduchem zazněly hlasy, které štěkaly netrpělivé, neosobní povely v němčině. Těm hrubým hlasům se nesmělo odmlouvat, namítat, vytýkat... Zločinem byla pouhá existence mrákotných postav, hnaných kolem ostnatých drátů a vysokých plotů jako dobytek na jatka. Jejich chybou bylo, že se narodili. Tento zločin se trestal smrtí. Mohla přijít v kteroukoli chvíli. Zatím číhala kolem. Ukrývala se v temných, těsných zákoutích mezi baráky. Prosmýkla se i opuštěnými sprchami... a obtáčela se pochodujícím stínům kolem kotníků. Dotýkala se svrasklé, pergamenové kůže ledovými prsty a cenila své dokonalé, bělostné zuby. Smrt byla krásná dáma. Krásná a milosrdná. Všudypřítomná. Dáma, která nesnesla samotu.

Muž se vzbouřil. Sebral zbytky sil. Na svou obranu. Na poslední vzepření se neodvratnému. On, kráčející ve stopách mnoha stovek jiných, stejně jako oni, věřil, že právě teď, v poslední chvíli přijde záchrana. Měl naději. Choval ji a hýčkal. Chránil ji proti světu, který se mu náhle před očima obrátil naruby a začal ho rozpouštět v sobě, ve svých šťávách. Bolelo to. Pálilo. Zabíjelo. Vzepřel se a bojoval. Křičel. Jeho údy tančily křečovitý tanec ve snaze odstrčit od sebe nejbližší postavy i celou tu zvrácenou existenci, která ho tak rychle obalila jako pavučina. A pavouci... Těch tu bylo mnoho. Všude kolem. Křižáci. Jen ten kříž nebyl křesťanský. Byl hákový...

Možná v duchu věděl, že jedná zbytečně, v záchvatu zoufalství. Musel to vědět. V poslední sekundě viděl věci jasněji, než cokoli ve svém životě. A v tu kratičkou chvíli zažil šok. Šok, na který se umírá. Záblesk hrůzy v jeho očích nevyvolal pohled do ústí smrtící zbraně mířící mu do srdce. Krve by se v něm nedořezal, když uviděl strhanou, rezignovanou masku na tvářích ostatních zajatců. Skelné pohledy, obličeje v nichž se nepohnul ani sval, živí mrtví... A pak spatřil tu krásnou paní v černých šatech, s hladkou bílou pokožkou a očima, divokýma a starýma jako sám Vesmír, barvy nočního nebe zbaveného hvězd i měsíce. Byla nádherná. Rudé rty se na něho lehounce usmály. Nekonečně melancholicky. Nekonečně milosrdně. Fascinovaně k ní vztáhl ruce. V dálce zahřmělo. Ucítil horkost, ale ne bolest. Už nikdy žádnou bolest...

Děvčátko zíralo na klátící se tělo, mrtvé dávno před dopadem do bahna cesty. Bledá tvář a vytřeštěné oči zastřeleného muže. Zuby vyceněné jako jediný vnější projev vnitřního běsu. Nebyla v ní ani stopa po klidu nebo míru. Na malé, špinavé a vyhublé tváři dítěte přistály kapky horké krve. Dívenka se ani neotřela. Už je znovu poháněli kolem malých, neomítnutých, ošklivých budov. Opozdilcům pomáhali pažbami zbraní a štěkavými nadávkami.

Dívenka klopýtala bez námitek. Pak si všimla krásné paní v černé, která stála opodál a sledovala zástup. Vypadala tak vzdálená, ale zároveň blízká a známá. Dívka se na ni chtěla usmát. Ale včas se zarazila. Uviděla ženiny oči. Barva, kterou ještě nikdy neviděla. Staré jako staletí, vzdálené jako galaxie, vzdálenější než počátek času. Oči, které viděly hrůza horší, než mohlo vyvrhnout peklo. Oči chladné. Oči, jejichž zloba by dokázala nemilosrdně a brutálně zabíjet. Samozřejmě, že mladá dívka ještě nebyla schopna takto uvažovat. Ale podvědomě to všechno cítila a popadl ji zimničný záchvat. Prudce odvrátila od krásné paní pohled a předstírala, že tam není. Jak si jen mohla myslet, že by cokoli na tomhle místě mohlo být krásné? Zdálo se ale, že nikdo jiný ženu nevidí. Ale ona viděla.

Začalo pršet.

"Co tam dělají ženský a děcka?" zavrčel Velitel stojící u otevřeného okna.

"Jsou to uprchlíci, Herr Kommandant. Z okolních vesnic. Chytili je, když se pokoušeli obejít naše linie kousek odtud."

"Co tady mám dělat s bandou uřvaných ženských a jejich malých parchantů, Edel? Přemýšlel jste o tom?"

"S tím nemůžu nic dělat, pane. Předali nám je s tím, že pro ženský a děcka pošlou později..."

"Není tu dost místa. Mužský dejte k ostatním do kotců. A ten zbytek..." Velitel se dlouze zamyslel.

"A ten zbytek, pane?"

"Plyn si nevybírá," odvětil muž suše, "vyhlaďte je."

"Rozkaz, Herr Kommandant," přikývl Edel ponuře.

Mann vstal a odšoural se k zábradlí. Pušku ani na okamžik nepustil z ruky.

"Houby. Seš přecitlivělej."

2.

Zasáhl.

Nezabil.