Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Otakar Adámek

Leť dál, pilote

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Leť dál, pilote

Leť dál, pilote

Otakar Adámek

Zveřejněno se souhlasem českého magazínu o sci-fi a fantasy Ikarie

http://www.ikarie.cz

"Tak od začátku, Aleši, "řekl Johan Führmann a vyklepal na klávesnici číslo obrazu ve dvacáté čtvrté sekvenci. V sále se rozzářil holografický záběr vnitřku kabiny marského přistávajícího člunu. Otevřely se dveře a dovnitř chvatně vlezl Jacek Hadyma a Barbara Topolová. Oba herci měli na sobě pouze slipy, žena navíc tričko, byli bosí.

"Jednička," zabručel Führmann, označkoval záběr velkou zelenou číslicí jedna a zalistoval stisknutím tlačítka v projekci scénáře, která visela ve vzduchu vpravo dole před ním. Aleš Brixi neřekl nic, pouze potáhl slámkou z krabičky, ve které měl horký čaj. Führmann počkal, až první záběr skončí a zmáčkl několik kláves.

"Dvojka."

Byl to detail Hadymových rukou, které se v rychlém sledu dotkly knoflíků na řídícím pultu.

"V pořádku," kývl Aleš.

Střih. Ocelově šedé oči Hadymy se pevně upíraly na projektor dat, mužná tvář vyjadřovala to co vždycky: situaci mám pod kontrolou. Dramatičnost chvíle herec připomínal pouze pohyby svalů sevřených čelistí.

Kamera odjela na polocelek, aby prezentovala Hadymovu chlupatou hruď, vzápětí se stočila vlevo. Bíle tričko Barbary se v rychlém sledu napínalo a klesalo. Její krásná tvář, rámovaná světlými vlasy, obrácená k Jackovi Hadymovi, vyjadřovala strach, obdiv, lásku. Aleš Brixi byl už dost dlouho filmovým poradcem, aby dokázal odhadnout další pořadí záběrů. Situace žádala další detail. A skutečně, modré, široce otevřené oči Barbary se zvětšily, zářily sálem pronikavou modří jako dvě lampy.

Johan Führman nespokojeně sykl.

"Lorin ji špatně nasvítila, řasy vrhají stín na tvář."

Barbara měla dlouhé a husté, na konci zahnuté řasy. Aleš si dlouho myslel, že jsou umělé.

Pootevřené rty ženy se trochu chvěly. Rychle otočila hlavu, až se jí dlouhé vlasy rozlétly, podívala se z okénka dvířek.

"Běží k nám," vykřikla.

"Teď dáme otevírání vrat," zamumlal Führmann. "A řídící panel."

"Ne, ne," houkl Aleš, rukou ukázal na projektor dat nad řídícím panelem. "Už tam máš grafiku startovací rampy, ale teď Hadyma teprve zapíná elektromotory podvozku. Prolistuj snímky projektoru. Musí na něm tři zelené šipky, co ukazují směr kol a čísla, udávající rychlost pohybu."

Johan Führmann nereagoval, nehybně se skláněl nad panelem ovládání holografie. Záběr doběhl, zastavil se a nehybně svítil ve vzduchu.

"Johane!"

"Rozsviť," nařídil Aleš lodnímu počítači.

V hale zaplálo luminiscenční světlo, vydávané stěnami a stropem. Aleš se sklonil nad mužem. Nedýchal, pod bradou měl malou bublinku krve. Současně uslyšel komáří pištění, jehož výška pomalu klesala. Teprve teď zahoukala siréna. Její táhlé naříkání rozechvělo vzduch, vdíralo se pod kůži, dusilo myšlenky.

"Dekomprese!" zakřičel na zápěstí jeho levé ruky osobní computer. "Utíkej ven!"

Vedle dveří odskočily na podlaze víka záchranných kapsulí, jako panáčci vyrostli ze země skafandry. Aleš během tří sekund pochopil několik věcí. I když to bylo neuvěřitelné, Ohnivým drakem proletěl mikrometeor, porušil hermetičnost obalu kosmické lodi a zabil režiséra Führmanna. Jeho vlastní život závisí na tom, jak rychle opustí sál. Ve stavu beztíže to nebylo lehké, ale magnetizace podlahy ještě fungovala. Byl pět metrů od dveří, když hluk přešel z komářího pištění do vlčího vytí, které přehlušilo i sirénu, u stropu začala vířit jinovatka, byl dva metry daleko, když strop zapraskal a vytí pokleslo do výhružného basu. Už cítil chlad vesmírného prostoru, vítr unikajícího vzduchu mu čechral vlasy, ve spáncích mu divoce zabušila krev. Přestal dýchat, chňapl po stojanu, na kterém visel rozevřený skafandr, chtěl se odrazit ke knoflíku dveří, ale bylo pozdě. Z horní části dveřního rámu vyjela ocelová deska a rychlostí půl metru za sekundu zakryla dveře, pod podlahou cvakly čelisti, které desku spojily s páteří lodě. Chytil se na prsou, za chvíli se mu začne vařit krev v žilách. Postavil se zády ke skafandru, s námahou do něj vstoupil, vsunul ruce do sendvičové látky. Jeden chybný pohyb a zemře. Ale nebezpečí v něm probudilo kosmického profesionála. Byl osm let pilotem a s ulehčením zjistil, že jeho tělo nezapomnělo nic z drilu, kterým prošlo. Jako nestranný pozorovatel přihlížel, jak ruce vytáhly zipy na stehnech a od rozkroku ke krku, nasadily přilbu, stlačením kláves na hrudním panelu oživily skafandr. Tlak na skráních povolil, vdechl hustý vzduch, páchnoucí silikonovým olejem. Cítil, jak se skafandr, stále upnutý ve stojanu, chvěje, uslyšel údery povalených židlí. Kosmická loď najednou ohlušivě zařvala, jak okraje díry v plášti povolily pod tlakem unikajícího vzduchu, zvuk se dal spíš vycítit z vibrací stěn než uslyšet, protože poslední pascaly atmosféry přitom unikly do kosmického prostoru, zmlkla i siréna, a bylo ticho.

Teprve teď si uvědomil, že už minutu hledí do zrcadla na svoji tvář. Byla bledá, přes potem orosené vysoké čelo a husté obočí se vpravo táhla až k čelisti bílá jizva. Kaštanové vlasy měl rozcuchané, hnědé oči zastíral závoj překvapení. Ústa a hranatá brada ztratily svoji obvyklou pevnost, pouze nos s hrbolkem uprostřed nedával najevo, že na něho zapůsobily poslední události. Tvář třicetiletého muže, který vyskočil Cháronovi ze člunu.

Nahmatal na hrudi tlačítko a přepnul skafandr na plný pracovní režim. Krystaly zorníku se metamorfózou změnily z televizní obrazovky, na kterou vnitropřilbová kamera promítala obraz tváře, v čiré sklo, stojan tiše zmizel v podlaze. Rozhlédl se. Světlo stále svítilo. Z oparu uprostřed místnosti zářily dlouhé štíhlé nohy Barbary, kterými končil záběr číslo deset. Johan Führmann svým pádem na podlahu naposledy zmáčkl klávesu režijního pultu.

"Jak to vypadá, doktore ?" zeptal se svého komputeru. "Odvysílal jsi S.O.S.?"

Počítač chvíli mlčel.

"Ano," ozval se konečně jeho baryton.

Aleš nepostřehl váhavost v jeho hlase. Vykročil dopředu a teď stál nad svým mrtvým přítelem. Nyní ležel na zádech, neživé oči upřené k díře ve stropě, kterou si vesmír odnesl jeho duši.

"Které počítače se dohadují s hlavním?" zeptal se napjatě.

"Ne, pane."